Ан Мейджър
Възкресена любов

Превод от английски: Магдалена Ташева, 1994

chitanka.info

Първа глава

С грацията на уплашена газела, бягаща от преследвачи, Даяна Бранскомб се провираше през шумната тълпа в най-луксозния ресторант на Хюстън. Чувстваше се и глупаво, заради нелепия внезапен страх, и гузно, защото бе оставила своя приятел, Брус Диксън, в компанията на някакъв досаден инвеститор, мечтаещ само за петролни сделки.

Ресторантът бе оформен отвътре като арабски лагер. Сепаретата представляваха отделни шатри. Дансингът с бар по средата беше разположен в центъра. Натъпкани под ивиците брезент с копринени пискюли, многобройните гости шумяха като кипнал чайник.

„Бягай!“, бе първото, което си помисли, когато погледът й случайно срещна тъмнокафявите очи на Рос. Тя се отдалечаваше все повече и повече, без да усеща парещия цигарен дим и натиска на човешки тела. Спомените нахлуха в паметта й, ужасяващи и безмилостни като лавина.

Сякаш отново го виждаше на алеята пред къщата. Застанал на колене, Рос люлее малкото телце на Тами, но посинелите устнички не помръдват… После чу своя отчаяния вик, удавен във воя на приближаващата по горския път линейка.

Страшната картина бе заменена от спомена за първата им среща, нежността и жаждата на първата прегръдка. Пълната луна посребряваше клоните на високите пинии в онази гъста южнотексаска гора — страната на дърводобива, чиито крале бяха Рос и баща й.

Носталгичен копнеж сви сърцето й при мисълта, че мъжът, който някога я обичаше толкова много, сега не можеше да я понася.

Защо беше тази паника? Смяташе, че вече е преодоляла неговото огромно мъжко себелюбие, че мъката и огорченията са заличили искрените чувства, които някога ги свързваха. Нима не си беше повтаряла, че тази част от живота принадлежи на миналото — там, където й бе мястото?

Даяна потрепери. Стисна краищата на воала, обгръщащ раменете й, отвори стъклената врата и излезе на балкона. Не чу как вратата зад нея се плъзна и я изолира от натрапчивия ритъм на оркестъра. Не виждаше блестящите реклами по върхове на небостъргачите — ултрамодерни дворци от стъкло, стомана и тухли, всеки от които превъзхождаше по разкош построения само месец по-рано.

Тя се облегна на перилата и се опита да преглътне напиращите сълзи.

Тази неочаквана и случайна среща разкри колко празен е бил животът й през последните три години. Нищо не я радваше — нито блестящият й успех в бизнеса, нито видните клиенти, нито елегантните мъже, придружаващи я по изискани коктейли, на които трябваше да присъства, за да си осигури ценни договори…

Имаше гардероб, препълнен с бутикови облекла, мансарден апартамент в един от най-престижните квартали. Имаше всичко, което може да се купи с пари, и въпреки това душата й бе празна. Глупачка! Защо едва тази вечер бе разбрала тази проста истина? Беше рушила брака си с неуморна енергия, бе си внушавала ден и нощ, че техните отношения са били невъзможни от самото начало.

Бе повярвала, че дори да не бяха загубили Тами, двамата с Рос са били твърде различни, за да бъде бракът им успешен. Защото, мислеше след раздялата Даяна, тя бе родена да живее в богатство и безгрижие, докато Рос бе жилав, упорит и недодялан като всеки, който се е издигнал сам, и то в суровите условия на дърводобива.

Роден в бедно семейство в Луизиана, той не изпитваше никакъв стремеж към бляскавия живот, за който тя мечтаеше, дори и след като бе постигнал успех в бизнеса. Опитваше се да я убеди, че и тя няма нужда от този начин на живот, че влечението й към разкоша се дължи на възпитанието на майка й, Маделин.

Маделин наистина бе мечтала дъщеря й да живее сред блясъка на висшето общество. Понякога, дълбоко в душата си, Даяна бе вярвала, че Рос е прав.

Тя бързо прогони мисълта за майка си и се върна към грубоватия двуетажен дом, скрит в дълбоките гори на източен Тексас. Беше построен сред пищната растителност на блатиста местност.

Рос обичаше техния дом, дивата прелест на реката, високите, обрасли с испански мъх, кипариси. Той сам бе построил къщата и до края не успя да разбере защо жена му не иска да живее тук, а близо до местния клуб. „Къщите там са еднакви като близнаци и всички те приличат на къщата на твоите родители. Нашата е уникална, тя е само наша“, казваше той.

Е, добре. Бе загубила Рос, дома си, Тами… Бе загубила своя свят. После бе заминала за Хюстън и бе успяла да започне нов, изпълнен с творчески успехи, живот, който й носеше удовлетворение и чувство за свобода.

А тази вечер, в един-единствен разтърсващ момент бе разбрала, че се е заблуждавала, защото нищо от постигнатото през тези три години нямаше смисъл без Рос. Нищо, освен Адам, поправи се тя. Имаше поне него — своя осиновен десетгодишен син.

Той придаваше смисъл на живота й, помисли Даяна и тъжна усмивка озари красивото й лице. Адам беше син на Рос от първия му брак, когото тя бе осиновила, веднага щом се ожениха преди осем години.

Рос позволяваше на детето да я посещава, макар че самият той никога не го придружаваше и никога не се обаждаше по телефона да уреди срещите им.

Техен посредник бе Маделин. Адам бе прекарал месец при нея и вчера тя го бе отвела до скаутския лагер — неутрална територия, откъдето след седмица баща му щеше да го отведе в Ориндж.

Беше доста висок за възрастта си и с всеки ден все повече заприличваше на Рос. След месец, прекаран по плажовете на Галвестън, хлапето бе почерняло като индианец, а косата му бе изсветляла от слънцето. Стоеше изправен като малък войник на входа на примитивния лагер и й махаше с ръка. Беше най-красивото десетгодишно момченце на света, а Даяна бе последната майка, която си тръгна.

И все пак, когато влезе в комфортния си автомобил и потегли към цивилизования свят, тя изпита облекчение…

Мислите й се върнаха към високия мъж, с изваяни черти на лицето, който бе на няколко крачки от този балкон, и чиято поява развихри ураган от спомени и чувства в душата й.

Какво правеше Рос тук, питаше се отчаяно тя. Знаеше, че никога не би дошъл, ако е знаел, че ще я срещне. През последните три години и двамата правеха всичко възможно, за да не се срещнат дори случайно.

Беше гореща юлска нощ. Осемнайсет етажа под нея градът се къпеше в светлини и суета. Но през мъглата на напиращите сълзи Даяна не виждаше пищната картина. Мислите й бяха приковани в този, който от три години вече не беше неин съпруг…

Въздухът бе неподвижен и нажежен. Дори и най-слабия полъх не раздвижваше елегантната линия на непрактичната й, ала сексапилна черна рокля, чиито дипли сякаш галеха изящната й фигура.

Даяна бе красива, но не в общоприетите представи за пищна красавица. У нея просто имаше нещо, което приковаваше вниманието. Когато влизаше някъде, всички погледи се насочваха към нея, макар че когато й казваха за това, тя се смееше скептично.

Кадифеният звук на гласа й бе чист като душата й. Бе висока, даже твърде висока, мислеше си тя понякога. Изглеждаше подозрително различна от всички свои роднини — набити и ниски хора. Всяка дреха, дори джинси и блуза, й стоеше идеално. Можеше да стане фотомодел, но бе пожелала друга кариера и завърши вътрешно обзавеждане в университета.

Катраненочерната коса падаше на вълни и покриваше раменете й. Перлената й кожа контрастираше с тъмната коса и я караше да изглежда по-млада от своите трийсет години. Огромни сини очи придаваха на слабото й лице израз на уплашена сърна. Устните, пълни и влажни, обещаваха чувствени наслади. Вроденото чувство за усет и стил й помагаха да подчертае всичко прелестно, с което природата я бе дарила.

Но не красотата й, а нейната вътрешна топлота сякаш огряваше чертите й. Около нея имаше аура от мекота и уязвимост, която караше мъжете, попаднали под нейното обаяние, да я закрилят и защитават.

Вратата на терасата се плъзна и Даяна извърна уплашено глава. Силните монотонни звуци на оркестъра нахлуха в нощната тишина.

— О, Брус… — въздъхна с облекчение тя и го хвана под ръка. Усещането за силна опора под бялата коприна на сакото й вдъхна сигурност.

— Липсваш ми — каза загрижен той. Посребрената му коса блестеше в мрака, който заличаваше дълбоките бръчки на лицето му и тя изведнъж разбра, че преди двайсет години той сигурно е бил красив мъж, щом и на шейсет все още бе привлекателен.

Брус бе нейната опора. Живееше в съседния апартамент и преди две години се запознаха в басейна на сградата. Оттогава бяха неразделни приятели, ала никой от двамата не искаше от другия нещо повече от приятелство. Брус имаше десетгодишен внук, Роби, който посещаваше дядо си през лятото.

Така се запознаха с Адам и станаха добри приятели. Даяна и Брус с удоволствие излизаха заедно с децата. Връзката им бе, разбира се, доста одумвана, особено сред по-възрастните, самотни обитателки на зданието. Двамата обаче се преструваха, че не забелязват клюките. Всъщност Брус често се смееше от сърце по този повод.

— Достатъчно суетен съм, за да се наслаждавам на присъствието на красавица като теб и да се перча с това, когато стане нужда — каза той веднъж, докато лежаха край басейна, а една важна дама, която му досаждаше с поканите си, им хвърляше убийствени погледи.

Брус бе вдовец, оженил се повторно, за да преодолее нещастието си. Втората му жена се бе възползвала от момента и се бе омъжила за него заради огромното му състояние. Сега беше отново свободен и, разбира се, много предпазлив с жените.

„Твърде предпазлив!“, занасяше го от време на време Даяна, на което той мъдро отговаряше: „Не повече от тебе, скъпа!“

Всички знаеха, че Даяна не се интересува от мъже и, според Брус, точно затова мъжете тичаха след нея.

— Ти си като остров в море за зажаднелите за клюки разведени жени — казваше не без основание той.

Тя му отговаряше с горчив смях…

Даяна не се интересуваше дали мъжете я смятат за привлекателна, или не. Тази част от живота й принадлежеше на миналото. Освен това тя не беше законно разведена. Формално бе омъжена. Малко преди да се разделят, Рос направи един, може би последен жест и каза, че тя може да заведе срещу него дело за развод, за да успокои накърнената си гордост. Тя обаче никога не го направи…

Дълбокият тембър на Брус я върна към действителността.

— Дори и тази горещина е за предпочитане пред шума в залата — въздъхна той и мислено отбеляза още няколко нови небостъргача, които сякаш пробождаха нощното небе.

— Музика е, а не шум… — поправи го внимателно тя с тъжна усмивка.

— По-точно това, което твоето поколение нарича музика. По дяволите, самото слушане и всички тези деца, които подскачат и се кривят с часове, ме кара да се чувствам стар.

— Брус, ти не си стар…

— Благодаря, скъпа! — усмихна се скептично той. — Ласкателството ще те отведе далеч. Но не променяй темата. Виждаш ли онова тъмно пространство от другата страна на Петдесет и девето авеню? Там ще започна строеж на „Харолд Туин Тауърс“, двата небостъргача. Получихме най-сетне някакво междинно финансиране, което, слава Богу, ще ни предпази от банкрут. Докато проектът тръгне, няма да се срещаме често край басейна. Не можеш да си представиш колко подробности трябва да уреждам…

— Мислех, че ще се оттеглиш.

— Един ден ще го направя. Искаш ли да си тръгваме? Не мога да стоя повече на това, хм… Как да кажа…

— Да, ако искаш — отвърна тихо тя.

— Знаеш ли, Дъг е довел няколко от инвеститорите на проекта „Харолд“. Искам да те запозная с тях — извика той, докато вървяха през тълпата.

— О, Брус, не искам!

— Моля те. Ако се появя с младо гадже като теб, направо ще ги нокаутирам!

— Не съм ти гадже — меко отрече тя.

— Само ние двамата обаче го знаем — засмя се той. — Защо трябва да давам излишна информация на завистливите си приятели? Те нямат до себе си момичета като теб, с които да забравят възрастта си. Искам да ги видя как позеленяват от яд.

— Ако не беше най-добрият ми приятел, Брус, щях да помисля, че имаш задни мисли — отвърна Даяна, успокоена, че не вижда Рос в залата.

Вероятно бе изчезнал веднага, щом я бе съзрял. Но при тези ужасни арабски балдахини човек не можеше да бъде сигурен кой е тук и кой не е. Дали не беше в някоя от шатрите-сепарета?

— Имам, разбира се! — призна без сянка от угризения Брус.

Нямаше смисъл да спорят. Ясно бе, че е твърдо решен да подразни старите си познати и да ги остави сами да си правят заключения.

Брус обичаше да се шегува. Всички щяха да помислят, че тя е поредната млада красавица, решила твърдо да пипне богатството на стареца.

Двамата вървяха към голяма маса в най-сумрачния край на бара. Когато очите й свикнаха с мрака, Даяна различи група мъже, които я посрещнаха с възторжени погледи.

Но усмивката й веднага замръзна на устните, когато съзря Рос, потънал в едно от креслата. Гърлото й пресъхна и тя едва успя да произнесе обичайните любезности.

Рос също се вдърви от напрежение, ала успя да прикрие смущението си. Той отвори табакерата на един от своите приятели и взе цигара. На светлината на малкото пламъче Даяна за първи път видя лицето му.

Тя гледаше очарована как той поднесе цигарата към добре очертаните си устни и вдъхна дима. Рос пушеше рядко, само когато е разстроен. После, сякаш се досети, че тя знае това, и угаси цигарата в пепелника.

Бе станал още по-хубав. О, защо бе позволила на Брус да я доведе тук? Даяна поглъщаше с поглед мъжествените черти — гъстата черна коса и кичура, който винаги падаше на челото му, златистокафявите очи, обрамчени с най-гъстите и дълги мигли, които бе виждала.

Преди години тя често го дразнеше, че има мигли на момиче. Те придаваха нежност на неговата иначе мъжествена сурова хубост. Имаше остра брадичка, която гневът и решимостта подчертаваха още повече. Като че ли бе прекарал годините на техния брак със стиснати челюсти, помисли тъжно тя. Устните му бяха много чувствени. Даяна си спомни техния допир, изгарящите целувки и сърцето й заби лудо. Пръстите й конвулсивно стиснаха ръката на Брус.

Свъсил вежди, Рос на един дъх изпи чашата си. Искаше да се махне час по-скоро оттук, от тази жена, която можеше да разруши неговия живот с една усмивка, но гордостта не му позволяваше да побегне пред очите й.

Дяволите да го вземат, та нима не бе правил точно това през последните три години? Нима не бе бягал от нея? Твърдо бе решил, че ще я прогони веднъж завинаги от мислите си, а сега я гледаше безпомощно като хипнотизиран.

Бе по-красива и лъчезарна от всякога. Нещо повече! Беше облегната на ръката на самия Брус Диксън, от чийто гений в бизнеса Рос неведнъж се беше възхищавал. Всеки друг, но не и Диксън, мислеше с гняв той, не и с човек, много по-богат и известен от самия него!

Впрочем Диксън бе твърде стар за нея. Всъщност това нямаше никакво значение. Трябваше да се радва, че е намерила друг и напълно е излязла от неговия собствен живот.

Даяна вече имаше всичко, за което бе мечтала и което той не успя да й осигури. Имаше свое място сред елита на Хюстън, престиж, блестяща кариера… Беше избягала от мъжа, когото смяташе виновен за…

Рос пропъди зловещата мисъл. В устата му загорча. Той направи усилие да погледне Даяна, макар че му се виеше свят от уискито, с което не бе престанал да се налива, откакто я зърна преди половин час. Очите му поглъщаха пълната й уста, сякаш докосваха огромна червена роза. После се спуснаха надолу по изящната шия. За част от секундата той мислено свлече черната коприна от раменете й. Представи си розовата кожа на гърдите й…

Продължи да свлича роклята, за да усети лекото вдишване и издишване на гладкия корем, розовото пъпче, което някога обичаше да милва с език, докато тя потръпваше от удоволствие…

Познаваше тялото й до последния милиметър, знаеше всяко движение, с което отвръщаше на ласките му. Някога му принадлежеше толкова пълно и всеотдайно! Беше му трудно да повярва, че самият той бе пожелал да я напусне.

Погледът му се спря на тънката талия, после се плъзна по закръглените й бедра. Кожата й бе гладка и сигурно все така нежна. Отдавна не си бил с жена, каза си Рос. Нейната женственост надигна вълна от желание и той не можеше да се овладее, макар да съзнаваше, че я гледа нахално и предизвикателно.

Тя пребледня.

— Много време мина, Даяна — каза най-после той.

— Да — тихо и задавено отвърна тя, неспособна да измисли нищо друго в отговор.

Продължаваше да стои все така уплашена и нещастна, безпомощна да преодолее огромната неловкост от срещата. Той продължаваше да я съблича с поглед, все така откровено и настъпателно, сякаш и през ум не му минаваше да погледне встрани.

— Даяна е моята съседка — обясняваше Брус на седящия до Рос господин.

— Вие, неженените, имате голям късмет със съседките.

Рос се намръщи.

По-късно, докато премисляше срещата, не успя да си обясни защо не е намерил и капка самообладание.

Рос стана рязко и я хвана над лакътя.

— Бранскомб, предполагам, че няма да отнемеш жената на Диксън — засмя се някакъв мъж зад Рос. — Не забравяй, че всички сме инвестирали парите си в неговия бизнес.

— Жената на Диксън ли? — Рос бе като поразен от гръм и положи огромно усилие да се усмихне насила. Той наблюдаваше Даяна и Брус.

— И вие ли сте Бранскомб? — попита отново мъжът. — Същата фамилия. Роднини ли сте с Даяна?

— Далечни — измърмори Рос. — Тъкмо се канех да поканя на танц моята… хм… братовчедка. Имаме да си кажем толкова неща за добрите стари времена.

— Рос, не мисля, че е много любезно да… — опита се да протестира Даяна, но той стисна лакътя й силно.

— Никога не съм можел да бъда любезен, щом става дума за теб, нали? — отвърна той, когато вече се бяха отдалечили на безопасно разстояние от групата.

Мъжкото му самолюбие изискваше да утвърди правата си над нея, а логичната част от разума му подсказваше, че се държи като простак.

Когато стигнаха до дансинга, той дълго се взира в нея и този жесток поглед я накара да потръпне. Те се завъртяха с ритъма на музиката, сякаш понесени от вихъра на спомени и забравени усещания.

Колко далече бе останало времето, когато я обичаше и тя заслужаваше неговата любов, мислеше Даяна и се презираше за неспособността да бъде горда и недостъпна. Чувстваше как ръцете му се плъзгат по гърба й под презрамките на тънката коприна, търсещи нейната плът. Ръката й бе на гърдите му и усещаше лудия бяг на сърцето, движението на всеки негов мускул, натискът на бедрата, когато я притискаше към себе си, дишането… Ръцете й неволно обгърнаха шията му. Той я притисна по-плътно до себе си и така прегърнати те продължиха да танцуват, сякаш бяха единствените мъж и жена на света.

Той не беше безразличен към нея, поне физически!

Бе чакала този момент цели три години! Три години, през които бе изграждала една след друга прегради между себе си и миналото. Неведнъж си бе повтаряла, че в живота й няма място за мъж, че любовта е чувство, забравено на някаква далечна гара.

Случайната им среща разруши успокоителната измама. Сега знаеше, че Рос е единственият мъж, когото е желала и желае, и това все още не беше цялата истина.

Тя отчаяно искаше да си го върне, да започнат отначало, ала споменът за всички страдания, които му бе причинила, я спираше. Та тя едва не бе съсипала живота му!

Рос беше добър танцьор. Движеше се леко, в такт с музиката, и притискаше Даяна толкова здраво, че съпротивата й бе безсмислена.

— Рос — започна колебливо тя, — защо правиш всичко това? Веднъж каза, че не искаш никога повече да ме докоснеш, камо ли да ме прегърнеш.

— Тогава явно не съм знаел как ще се чувствам тази вечер — саркастично отвърна той. — Три години самота, шест двойни скоча и тази прозрачна рокля, която не скрива нищо, могат да предизвикат всеки нормален мъж.

— Ако това е всичко, което изпитваш, аз… — опита да се отскубне, но той я притисна още по-здраво. — Пусни ме!

— Не се преструвай, че се интересуваш какво изпитвам, Даяна. Ако е така, защо очакваш да те улесня с отговора си? Ти си като отрова за сетивата ми. Не мога да се излекувам от теб по никакъв начин. Минаха три години, а аз все още те желая. Още те… — внезапно млъкна. Ненавиждаше се за това, което бе казал.

— Рос, съжалявам за всичко, което се случи — отвърна, забравила гордостта си Даяна.

— Сигурно — измърмори вяло той. Гневът постепенно го напускаше. — Но съжаленията не могат да заличат станалото, нали? Съмнявам се дали някога ще го разбереш. Все още си дете, Даяна.

— Разбрах го, ала твърдо късно. И вече не съм дете, Рос. Има нещо много важно за мен, което отдавна искам да ти кажа.

— Какво?

— Че… — думите заседнаха в гърлото й. — Че все още те обичам… — той се поколеба, сякаш се боеше, че не е чул добре. Даяна се насили да повтори: — Обичам те! Не знаех, че нашите отношения са били смисълът на живота ми.

— Имаше време, когато бих дал какво ли не, за да чуя тези думи — отвърна след дълго мълчание той. — Когато Тами умря… Ако беше дошла при мен, ако беше казала само една дума, все едно каква… можех да… Но това вече няма значение.

— Има! Какво искаше да ти кажа?

— Нищо.

— Рос, не бях права! Не зная защо стоварих вината върху теб…

— Не искам да говоря за това.

— Промених се, повярвай ми.

— Радвам се да го чуя — отвърна хладно той и я погледна.

— Наистина те обичам… — прошепна задавено тя.

— Ако е истина, ще ми е жал за теб. Защото вече зная какъв ад е да обичаш не този, когото трябва.

— Какво говориш?

— Твоята любов вече не ми е нужна, Даяна. Отдавна не ми е нужна…

Едва сега Даяна осъзна, че са спрели да танцуват. Рос я бе отвел настрани, в една празна шатра. Беше тъмно и той я притискаше със смазваща сила. Твърдите мускули на бедрата му притискаха нейните така, че тя усещаше и възбудата, и дъха му, примесен с миризмата на цигари и уиски.

— Какво искаш, Рос? — уплашено попита тя.

— Каквото всеки мъж би искал при тези обстоятелства от една красива жена като теб. Ето това.

Секунда преди устните му да докоснат нейните, черният пламък в очите му я изгори и събуди всички спотаени желания, които бе потискала безкрайно много нощи. Обзе я диво отчаяние. Той нямаше право да се отнася така с нея! Не биваше да му го позволява!

Тя напразно опитваше да се освободи от желязната прегръдка, удряше с юмруци по раменете и гърдите му, без ни най-малко обаче да го разколебае. Той просто не забелязваше ударите й. Устата му поглъщаше алчно устните и съпротивата й, която сякаш още повече усилваше страстта му.

Наведе я назад и, безсилна да възпре неговия глад и собствената си слабост, Даяна отпусна ръце и се предаде. Тя леко разтвори устни и, усетил това, той още по-силно притисна главата й с ръце. Езикът му ненаситно попипваше сладката влага на устата й, преди да се срещне с нейния.

Даяна го прегърна и се отпусна в обятията му. Неговите безпощадни ласки й разкриха колко дълго е живяла без горчиво-сладостното чувство на тяхната любов.

Земята се въртеше около нея с главозамайваща скорост, като че ли само те двамата стояха неподвижни в центъра й. Искаше й се да останат така до края на вечността…

Тя беше все така сладка и порочно откликваща на всяко негово движение, спомни си Рос. Кръвта бясно пулсираше във вените му. Искаше да я накара да забрави всичко друго, освен него. Целуваше я алчно, докато усети, че тя е цялата обляна в пот и почти задушена в обятията му.

После устата му се спусна по шията, ръцете му смъкнаха ефирната материя и той впи уста в кафявото зърно на гърдата й. С уста и ръце мачкаше нежната, чувствителна плът, неспособен да спре собствената си страст. Едва когато тя потрепери, той вдигна глава. От гърлото й се изтръгна стон.

— Искам тази нощ да се любим, Даяна! — дрезгаво промълви той. — Но това е всичко, което искам от теб, сега и завинаги!

Втора глава

— Всичко, което искаш от мен ли? Не… Не те разбирам…

В сумрака очите му изглеждаха омайно черни.

— Имам нужда да си докажа, че веднъж завинаги съм те превъзмогнал, че ти не си нищо повече, от която и да е друга жена, която мога да срещна в някой бар и да отведа в леглото си.

Това беше безумна разрушителна молба. В първия момент Даяна не повярва, че той говори сериозно. Каза го така, сякаш да отвежда жени от баровете в дома си бе нещо съвсем обичайно за него. А Даяна знаеше, че не е така.

— О, Рос, не! — прошепна тя. Изпълваше я буря от чувства: обида, любов, съжаление. — Ние не бива да… Не и по този начин. Щом наистина не ме обичаш вече, защо не оставим всичко там, където беше досега, в миналото?

— Защото тази вечер те видях отново.

— Ще го забравим.

— Няма да е лесно — засмя се горчиво той и прокара ръка по рамото й.

— Рос, направихме достатъчно грешки през живота си.

— Ако наистина ме обичаш, защо не спиш с мен тази нощ? За последен път. Може би след това ще разбера дали съм се освободил напълно от теб.

Даяна не го обвиняваше за жестоките думи, но те й причиниха огромна болка. Тя се олюля. Рос не я прелъстяваше с лъжливи обещания. Беше прям и откровен с нея.

— Знаеш, че ми го дължиш, Даяна.

През пелената от сълзи тя едва различаваше чертите му. Разбираше колко безнадеждни са чувствата й. Не искаше последната им среща да завърши по този начин — като сливане само на телата им. Знаеше, че след като се разделят, трудно ще понесе отсъствието му. Но беше толкова виновна пред него! Може би наистина му дължеше една прощална нощ.

Ако това можеше да му помогне, независимо каква болка щеше да й причини желанието му да преспи с нея като със случайна срещната, щеше да го направи.

— Вероятно съм ти длъжница… — не можа да продължи.

Последва безкрайно, изпълнено с напрежение, мълчание, докато най-после пръстите му повдигнаха брадичката й. И двамата осъзнаваха опасността на зловещата игра, и двамата се питаха дали ще успеят да изплуват от бурните и увличащи ги все по-надълбоко води на страстта.

Целуваха се с примитивно жестоко настървение. Той я вдигна и притисна до гърдите си. После покри с целувки лицето и раменете й.

— Ще се освободиш от Диксън и ще дойдеш с мен тази нощ, нали?

— Д-да — прошепна тя, склонила глава на рамото му.

Той я пусна, после затегна вратовръзката и прокара пръсти през косата си. Все още замаяна, Даяна видя как повдига и отмята завесата на шатрата. Поведе я през тълпата към масата, където Брус оживено обсъждаше проблемите на своя бизнес с инвеститорите. Той изпита почти облекчение, когато Даяна му съобщи, че Рос ще я изпрати до дома й. Брус стана, целуна я по бузата и стисна ръката на Рос за довиждане.

Даяна бе благодарна на хората, които препълваха асансьора. Пропътуваха двайсет етажа без необходимостта да запълват неловкото мълчание с незначителен разговор.

В подземния гараж Рос я поведе към своя син пикап, но Даяна го спря.

— Колата на Брус е отключена. Имаш ли нещо против, ако взема един пакет?

Тя тръгна към яркочервения автомобил и отвори вратата. Пазарската чанта бе на задната седалка.

— Трябваше да се сетя! — гласът му прокънтя в пустия гараж. — Брус не може да кара друго, освен ферари. Иначе не би могъл да си позволи жена, достатъчно млада да му бъде дъщеря!

Даяна смръщи вежди. Самодоволният му сарказъм я вбесяваше.

— Може би не ме познаваш така добре, както си въобразяваш, Рос Бранскомб. Не ми харесва начина, по който опитваш да си докажеш, че съм любовница на Брус. Личният ми живот е моя работа. Ти загуби правата си над мен в деня, в който се разделихме.

— Нима се заблуждавам? Нима не е вярно? — отвърна той с блеснал от ревност поглед. Очите му продължаваха да поглъщат всяко движение на тялото й под тънката полупрозрачна материя. — Сигурен съм, че Брус няма нищо против да те преотстъпи за една нощ.

— О-о-о! — извика Даяна и щеше да го удари през лицето, ако той не бе хванал китките й. — Не спя с него! — бореше се да освободи ръцете си и да избяга. Не искаше да вижда повече това самодоволно лице! Сълзи на унижение се стичаха по страните й. — Не съм била с никой друг, освен с теб… Ти, самодоволно, зло… — не довърши обидите си тя. — Твърдиш, че искаш да се излекуваш от мен, така ли? Е, добре. И аз искам същото! Какъв е смисълът да желаеш някого, който не може да…

— Даяна! — той я прегърна и залюля. — Извинявай! Не зная защо го казах. Не зная и защо изпитвам удоволствие да те обиждам. Сякаш не сме се обиждали достатъчно!

Останаха така дълго, докато тя започна да се успокоява. С носната си кърпа Рос изтри сълзите й, после я хвана за ръка и я поведе към пикапа.

— Имаш ли нещо против да шофираш? По-добре познаваш Хюстън.

Даяна караше по-бавно и внимателно от обикновено, защото си спомни колко критичен бе той към шофьорските й умения в миналото.

— И тъй, какво правиш в Хюстън, Рос? — попита след дълго мълчание тя и внезапно натисна спирачките на светофара. Рос се залюля и малко след това си сложи предпазния колан.

— Инвестирал съм в няколко жилищни блока и една сграда. Дойдох да видя как вървят нещата.

— О! — колебливо каза тя. — Да не инвестираш в „Харолд Туин Тауърс“?

— Все още не съм достигнал тази категория, Даяна. Ако не си забравила, аз съм бедно момче, което все още се опитва да направи пари.

В думите му нямаше и следа от ирония или горчивина.

— Което е решило, че трябва всичко да постигне съвсем само — продължи вместо него Даяна, като му припомни колко неприятности причиняваше някога липсата му на дипломатичност в отношенията с хората.

— Точно така.

Беше странно, но Даяна изпита възхищение към онази черта на характера му, която някога я вбесяваше — неговата упорита гордост. Но от онези дни бе изтекло много време и тя сама бе познала радостта от собственото постижение в бизнеса. Разбира се, бе приела щедрата помощ на баща си, която й послужи като начален капитал, а и няколко други заема, които изплати, щом бизнесът й потръгна.

Колко горда беше, когато преди шест месеца направи първите вноски на името на баща си! Макар че той щеше да бъде не по-малко щастлив, ако не му беше върнала и пени.

Тя ускори и се размина на педя с някакъв фолксваген. Мотоциклетистът, който караше успоредно с него, изви рязко, за да избегне удара с пикапа и отново се втурна по магистралата. Даяна мина в другата лента, като не преставаше да говори:

— Едно време недоумявах защо гледаш на нещата по този начин, но сега те разбирам. Тогава ми се искаше да живеем в града, да имаме хубава къща и… — пикапът се размина на сантиметри с някаква цистерна, която пухтеше тромаво.

— И много други скъпи неща, които аз не можех да си позволя, за разлика от баща ти — тихо довърши Рос.

Даяна не забеляза, че той следи пътя много по-съсредоточено, отколкото разговора и бе пребледнял, докато изпреварваха цистерната.

— Майка се вайкаше какво ще си помислят хората, като научат, че дъщеря й е отишла да живее в съборетина.

— Съборетина ли?! — той най-после откъсна очи от пътя и я погледна възмутено. — Тази къща беше много по-добра от всички, които майка ти постоянно ни показваше! — замълча, ядосан на себе си, че е все още е способен да се „впряга“. — По дяволите, какво правя! Не давам пет пари какво мисли или е мислила Маделин. И ти не би трябвало да обръщаш внимание на това, Даяна. В края на краищата си на трийсет години! Не си струва даже да отговаряш на подобни подмятания. Виж какво, ще ми направиш ли една услуга? Бъди така добра да не споменаваш майка си тази нощ!

— Добре — Даяна натисна с всичка сила педала на газта и профуча отляво на дизелов автобус. Рос и шофьорът се погледнаха от няколко сантиметра.

— Дяволите да го вземат! Досега се въздържах, но този автобус преля чашата на търпението ми. Карай по-разумно! — Рос усещаше, че се държи повече като сприхав съпруг, отколкото като мъж, отвеждащ случайна позната към леглото.

— Извинявай. Заслушах се в това, което казваше, и забравих да шофирам така, както на теб ти харесва — отпусна газта и намали до бързината, с която някоя бабичка кара към църквата за неделната служба.

Рос въздъхна облекчено и се облегна назад. Лицето му възвърна нормалния си цвят.

След малко Даяна отново подхвана прекъснатия разговор:

— Тогава не познавах хора като теб и не разбирах какво значи да работиш, за да постигнеш нещо. Винаги съм получавала всичко, което ми е било нужно, още преди да разбера, че го искам. Посещавах частни училища, където всички деца бяха като мен.

— Презадоволени — допълни той и за първи път се усмихна.

— Живях в детството по-дълго отколкото възрастта ми предполагаше. Ако не се бяхме оженили, може би никога нямаше да порасна.

— Ти не искаше да пораснеш — тъжно додаде той.

— Не исках — усмихна се и тя.

Колко търпелив е бил с нея Рос, макар че тогава не го бе съзнавала! За миг й се прииска да възкреси онези времена, без да допуска същите грешки, но отхвърли мечтата. Бе запомнила само едно — че втори шанс няма да й бъде даден.

Отново натисна педала на газта. Наближаваха дома й. Зелените светлини на светофара се мярнаха край прозореца като светкавица.

— Даяна!

Тя пак намали скоростта. Когато наближиха луксозната сграда, пикапът почти пълзеше по алеята. Рос въздъхна.

— Не мога да опиша колко съм щастлив, че стигнах дотук цял и невредим. Мислех, че аз съм този, който е попрекалил с алкохола и не бива да шофира.

— Щом сам казваш, че си попрекалил, не трябва да даваш оценки на другите. А и от край време преувеличаваш грешките ми при шофиране. Защо винаги, когато се качиш в автомобил, се превръщаш в страхливец?

— Това става само в случаите, когато шофьорът си ти. Този пикап още не е застрахован. Пък и не ми се иска и двамата да станем на кайма на някоя хюстънска магистрала. Не мога да си обясня защо такъв перфекционист във всичко като теб, се превръща в демон на пътищата, щом седне на шофьорското място. Какво искаш да постигнеш, като изпреварваш всички?

— Нищо. Не виждам никакъв смисъл да пъпля, докато някой ме удари.

— Това няма да ти се случи, Даяна. Искам да караш умерено, преди да си пребила себе си или някой друг.

Ето, пак беше започнал да й дава наставления! Нима бе забравил, че тази вечер не е съпруг, а мъж, който ще преспи със случайна жена?

Даяна кимна послушно — като съпруга, познаваща мъжа си достатъчно, че да не спори с него, когато това е безсмислено.

Портиерът я позна и направи знак да минат. Пикапът влезе през портала и бавно запълзя покрай тенис корта, басейна и пътечката за джогинг. Всичко наоколо напомняше авангардна версия на райските градини. Светът остана изолиран зад огромната изящна ограда от ковано желязо. Рос подсвирна.

— Трябваше да се досетя!

— Адам не ти ли е споменавал къде живея?

— С Адам никога не разговаряме за теб.

Даяна още веднъж разбра колко искрени са били думите му преди три години, че не желае в живота му да остане и най-малка следа от нея.

— Това прилича на архитектурен макет. Винаги съм си представял, че живееш на подобно място — добави той.

— Казваш го, сякаш е неморално човек да живее добре. Баща ми купи земята и сградата като изгодна инвестиция, а аз плащам наем.

— Колко добре са се наредили нещата и за двама ви!

Даяна усети иронията му и пламна от гняв.

— Защо си въобразяваш, че да живея тук е едва ли не грях?

— Не е грях, разбира се — пресегна се и извади ключа от таблото.

— А какво смяташ тогава?

Луната обсипваше със сребърен прах разпилените по раменете й черни коси. Плътното червило на устните й се открояваше в мрака с мек седефен блясък. Рос се бореше с желанието да прокара ръка по косите й и да я целуне. Беше прекрасна!

— Рос, попитах какво смяташ.

— Че не е нужно да живееш в разкош, за да бъдеш щастлива.

— Зная.

— Наистина ли? Колко много си научила, откакто се разделихме! Когато се оженихме, имахме всички шансове да изградим един успешен брак. Бяхме млади, влюбени и като повечето хора, нямахме достатъчно пари. Тогава мислех, че можем да живеем и в гората, в къща, която съм построил сам, че можем да се задоволим и само с една кола, тъй като имах теб, а ти имаше мен.

— Аз пък не разбирах защо не приемаш баща ми да ни даде заем за по-добра къща в града. Сега обаче те разбирам.

— Всички говореха, че съм се оженил за дъщерята на шефа заради парите й. Твоят собствен баща ми го каза в деня на сватбата.

— Едва ли е било на сериозно.

— Зная. Но останалите бяха убедени в това. Ричард ме считаше за добър началник и администратор, но никога не е крил, че не съм неговия идеал за зет.

Всъщност не баща й, а майка й беше най-големият противник на брака им. Тя дърпаше конците в семейството и бе накарала мъжа си да каже на Рос нещо, което в последния момент да осуети сватбата им. Ала Даяна не искаше да отваря дума за майка си.

— Знаеш, че баща ми коренно промени мнението си, Рос — тихо каза тя.

— Можех да купя къщата, която ти беше харесала, но исках да го направя със свои пари. Вече бях вложил всичките ни спестявания в една фирма за недвижими имоти в Хюстън, когато разбрах колко много мразиш нашия дом.

— Никога не съм го мразила!

— Мразеше го, Даяна, макар че никога няма да разбера защо. Още първия път, когато те заведох там…

Тя помнеше всичко с кристална яснота. Яркото слънце проникваше през гъстата гора и позлатяваше кедровия покрив. Беше толкова прекрасно! Като в приказка… Къщата и езерото пред нея, образувано от вливането на потока в реката, боровият аромат на въздуха…

Но незнайно защо, Даяна бе обхваната от смътно чувство, че някога вече е била тук. Картината й бе някак позната — като видение от забравен сън. Искаше й се да избяга, обаче Рос я задържа с целувки…

Това първоначално чувство на неловкост изчезна, когато се ожениха, ала въпреки всичко тя постоянно мечтаеше да живее в града…

— Тогавашната ми реакция няма логично обяснение. Къщата беше чудесна. Гледах на живота по детски и не разбирах колко много означава тя за теб.

Даяна усещаше, че той я гледа, но не се обърна към него. Знаеше, че е имал основание да се гордее със своя дом и нещо повече — искал е да построи по-добър със свои средства. За него е било много важно да докаже на себе си и света, че не разчита на парите на баща й, а ще постигне богатство със собствени сили.

Годините я научиха, че човек може да преживее и без лукс, ако има любовта на мъж като Рос. Ала бе усвоила този урок твърде късно.

— Защо не продължим този разговор горе? — попита тихо той.

Страните й пламнаха. Той продължаваше да седи до нея съвсем неподвижно, но Даяна знаеше, че едва успява да сдържи възбудата. Имаше нещо опасно и примитивно във всичко, което правеха тази вечер.

Тя изправи глава, решена да доведе докрай сделката, която бяха сключили. Дрезгавият му смях я изтръгна от мислите й.

— Изглеждаш по-отчаяна и от затворник, застанал пред дулата на наказателната рота — отгатна чувствата й той.

— Наистина съм отчаяна…

— Не, любов моя, не си, макар че искаш да изглежда така — тихо отвърна той.

Ритъмът на сърцето й се ускори. Рос я притегли към себе си, после сведе глава и през тънката материя целуна корема й. После продължи да целува нейната наелектризирана плът, докато тя започна да се извива и нежно да притиска главата му към тялото си. Тогава той я погледна право в очите и Даяна усети, че не може да скрие нищо от него.

— Ти искаш да се качим горе толкова, колкото и аз, нали?

— Аз…

— Искаш или не искаш? — настоя той.

— Искам — прошепна тя.

Какъв смисъл имаше да отрича? Дълбоката чувствена връзка съществуваше между тях от първия момент, в който се видяха, много преди да си кажат, че са влюбени.

Даяна разбра за миг, че всичко, което иска, е да се отдаде на Рос, без да анализира причините и последствията. Искаше в обятията му да потърси утеха за всичко, което трябваше да изстрада през трите години самота…

Трета глава

Кубчета лед звъннаха в чашите.

— По-внимателно с уискито, Даяна — усмихна се Рос, но тя не видя усмивката му, защото нервно попиваше пръските от питието около неговата чаша.

Той познаваше това нейно настроение. Тя започваше да се върти машинално из кухнята винаги, когато спореха или се караха. И сега би включила прахосмукачката, ала щеше да бъде прекалено явно, че има нужда от адаптация.

Затова Даяна започна да пренарежда чашите в бюфета.

Той отново се усмихна, този път на себе си. Трябваше да й даде няколко минути да се приспособи към неговото присъствие. Докато чакаше, успя да огледа луксозната обстановка. Искаше да знае къде и как е живяла.

Дори и Маделин би оценила този дом като разкошен. Обстановката беше очарователна. Всичко бе подбрано с много вкус, но въпреки това изглеждаше еднакво подходящо за импровизирани събирания и официални вечери със смокинги. Белите стени, куполообразните тавани и млечносините дивани създаваха усещане за простор и лекота.

Нискостеблена палма в огромна саксия от мексиканска керамика украсяваше единия ъгъл. Огромни прозорци и стъклени врати, разкриващи променливата красота на нощния град, водеха към терасата, опасваща крилото на сградата от трите страни. Покривът бе прозрачен и през деня заливаше паркета от златист дъб със слънчева светлина.

Домът бе поддържан идеално, твърде педантично за вкуса на Рос. Подовете блестяха, а по орнаментите на камината нямаше и прашинка.

Върху масичката за кафе нямаше нищо. Всяко нещо бе подбрано с много вкус и артистичност. Погледът му не пропусна и подвързаните в кожени корици книги, скъпия порцелан и лалетата в жълти и розови саксии на друга, по-ниска масичка. Страстта на Даяна към реда и чистотата бяха заслуга изцяло на Маделин и страхът на дъщерята от нейните критики.

Рос направи усилие, за да прогони от мислите си образа на властната тъща.

Красиво орнаментирана стълба водеше към спалните. Как ли изглеждаше спалнята й? Бе изкрещяла в лицето му, че през живота й не е имало друг, освен него — още една мисъл, която той трябваше да прогони.

Все още изпитваше дяволско чувство за собственост върху нея. Трябваше да внимава! Ако беше умен, щеше да си тръгне незабавно. Нищо не го спираше, най-малкото самата Даяна. Чуваше как тя се мотае из кухнята — явно събираше сили, за да се овладее.

Той стана и се заразхожда из стаята, после небрежно захвърли сакото си на един фотьойл. Знаеше, че когато става дума за нея, не е способен да хитрува.

Влезе в кухнята точно когато Даяна се чудеше какво да измисли, за да остане още малко там. Тя извърна глава и отметна кичур коса от челото си. Жестът беше толкова грациозен и женствен, а Даяна изглеждаше толкова красива, уязвима и изплашена, че Рос за миг изпита желание да я закриля и утешава. Впрочем чувствата й в този момент не биваше да го интересуват.

— Имаш красив дом — каза небрежно той и пристъпи към нея. — Подхожда ти. Красив изглед, светлина, простор… Веднъж ми каза, че животът в гората ти създава страх от затворено пространство.

— Благодаря — отвърна тя, сякаш не чула забележката му за живота им сред гората.

Бе доволна, че вече не обсъждат разкоша на дома й. Рос посегна да вземе чашата си и леко докосна нейните пръсти.

Прониза я остро чувство на желание и тя с болка си помисли, че би искала да му принадлежи така, както някога, през първата им брачна нощ. Но Рос вече не беше неин и тя трябваше по-често да си напомня тази горчива истина.

— Обичам да се наслаждавам на изгледа към града, когато си почивам — потърси по-безобидна тема тя. — Особено когато няма смог. Небето на Тексас е чисто и синьо, а нощите при пълнолуние са много красиви.

— Знам всичко за тексаското небе — отвърна той с ирония.

— Искаш ли да послушаш музика? — предложи с прекалена веселост тя, и като избягваше погледа му, мина покрай него.

— Добра идея — за кой ли път я огледа от глава до пети и отново забеляза, че тя има най-тънката талия, която бе виждал. — Впрочем защо не… облечеш нещо… — внезапно млъкна. Твърде лесно бе попаднал в клопката на старите съпружески навици.

— Нещо по-удобно ли? — помогна му тя.

По времето на съпружеския им живот изразът бе станал един вид покана да се любят. Думите й прозвучаха с механично безпристрастие, макар че се бе изчервила до корените на косата си. Тя се обърна и го погледна в очите.

— Точно така — отвърна спокойно той, сякаш разговаряха за времето. — Ще избера някаква музика, докато се преоблечеш.

Прииска й се да избяга, но две силни ръце я прегърнаха и завъртяха с гръб към него.

— Ето така, аз ще ти помогна — прошепна в косите й Рос, докато тя стоеше няма и неподвижна като статуя.

Всяка дума, всеки негов поглед бе мъчение! Той сръчно отвори ципа на роклята и разкопча сутиена й. После плъзна ръце под тънката коприна и започна да гали нежната кожа, докато Даяна потръпна. Устните му помилваха ухото й. Тя усещаше колко е възбуден Рос.

— Качвай се горе — каза най-после той и я пусна.

— Рос… — обърна се и се взря в очите му, но вместо вълнение и нежност прочете в тях само желание. После взе ръката му и целуна пръстите. — Няма да се бавя.

Има ангелско лице, помисли Рос, ала в очите й се четяха порочни желания, които развихриха еротичната му фантазия. Тъкмо този необикновен контраст в нея го привличаше вече толкова години.

Бе живял с нея цели пет години, а тя все още оставаше загадка за него. Беше сдържана, винаги изискано облечена, с мания към реда и чистотата, които превръщаха дома й в нещо като музей, където човек се движи внимателно и говори шепнешком.

Под хладната й външност обаче се криеше страстна и понякога необуздана любовница. Тя имаше нужда от самообладание, за да държи желанията си под контрол независимо дали шофираше, рисуваше, или се любеше. Дали някога все пак щеше да я разгадае?

Рос сложи плоча на грамофона и го включи. Стаята се изпълни с чувствени звуци. Той крачеше безцелно из стаята, докато погледът му попадна на една снимка. Даяна и Адам на плажа… Тя се смееше на детето и в ушите му като ехо прозвуча нейният чудесен смях. Кой ли бе правил снимката? Вярна експозиция, точен фокус, превъзходен обектив… Високо и скъпо струващо качество.

Остави снимката върху камината, решен веднага да си тръгне, ала тъкмо обличаше сакото си, когато чу:

— Не тръгвай, Рос. Не още.

Гласът бе съблазнителен и нежен. Тя стоеше горе на площадката и светлината от отворената спалня осветяваше фигурата й. Рос отклони поглед.

— И таз добра! — отвърна той.

Даяна не знаеше как да разбира това възклицание и остана неподвижна. Бе облякла роба от бял сатен, с яка от щраусови пера. На китките й блестяха гривни с брилянти. Подобни брилянти украсяваха и ушите й.

Рос въздъхна сподавено. Колко отдавна беше времето, когато й подари тази роба! Бе я видяла на някаква витрина в Ню Орлеан и с дяволита въздишка бе попитала какви ли жени носят такива красиви пеньоари.

Вечерта в хотелската стая Даяна със смях се опитваше да играе ролята на фаталната съблазнителка. Колко влюбени бяха тогава, колко щастливи! Сега тази роля й отиваше повече, ако не беше изражението на наивна уплаха. Изглеждаше много млада и уязвима. Докато слизаше по стълбите, робата се отваряше и разкриваше стройните й крака.

Рос не можеше да откъсне очи от прелъстителната й грация. Сакото се изплъзна от ръката му и падна на пода.

— Какво, по дяволите, се опитваш да ми докажеш? — грубо каза той и несъзнателно пристъпи към нея, ала спря като закован, омаян от тежкия й ориенталски парфюм.

— Мислех, че искаш да се държа като сексапилна жена за една нощ. Само изпълнявам желанието ти.

Виж я ти, малката хитруша!

— С какъв парфюм си се обляла? — Рос отстъпи, за да избегне почти задушаващия го аромат.

— О, това ли? — тя се усмихна лъчезарно. — Може би съм попрекалила…

— Попрекалила ли? Имам чувството, че са ми натопили главата в казан с парфюм!

— Ако не ти харесва, ще се изкъпя.

— Няма значение, ще свикна…

Тя тръгна към канапето и едва сега Рос забеляза в ръката й огромната хавлиена кърпа, която се влачеше след нея като шлейф. Само Даяна от всички жени на света можеше да съчетае сатенена роба и щраусови пера с хавлиена кърпа така, че да изглежда царствено и с двете.

Стана му смешно. Винаги бе искала да има под себе си хавлиена кърпа, когато правеха любов на пода. Тя постла кърпата и се наведе да оправи гънките.

— Трябваше да я оставиш горе — отбеляза Рос, докато наблюдаваше движенията на тялото й. — Фаталните жени не се безпокоят как ще изглежда килима, след като са се любили.

— Това е единственото, по което се различавам от останалите фатални жени — легна върху бялата хавлия без капка свян. Робата се свлече до бедрата й. — Аз съм спретната вещица.

Рос се поколеба за секунда и коленичи до нея. Те дълго се гледаха в очите. Тя започна да развързва вратовръзката му с треперещи пръсти и може би затова възелът се затегна.

— Чакай, ще ти помогна — пресипнало каза той.

— Не, Рос. Искам да те съблека сама. Ето, готово.

Бавно изтегли вратовръзката, сгъна я и прилежно я сложи на малката масичка. После разкопча ризата му и нежно го побутна и го събори по гръб. Опря буза до бронзовата кожа на гърдите. Беше повече жест на обич и привързаност, отколкото на еротичен порив. Точно това бе правила всяка нощ, когато бяха женени.

— О, Рос, защо отново нахлу в живота ми? — прошепна тя, докато галеше гърдите и корема му.

Той зарови пръсти в гъстата й черна коса.

— Така ни е било писано. Учудвам се, че не стана по-рано…

— Може би си прав.

— Сигурно защото и двамата бяхме решили да не се виждаме.

— Да — прошепна Даяна. — И двамата се страхувахме да не се обвържем отново, което всъщност и става.

— Не бих казал, че една нощ може да доведе до някакво обвързване. Случайният секс не е нищо повече от задоволяване на физическите потребности.

Но може да обвърже завинаги една душа, помисли тя, а на глас рече:

— Като да си купиш хамбургер, за да дочакаш спокойно вечерята.

— Точно така.

— Не е много приятно да те сравняват с хамбургер, изяден и смлян набързо в обедната почивка.

— Сравнението е твое, не мое. Струва ми се обаче, че вече изчерпахме въпроса. Ти май искаше да ме съблечеш — напомни той и се протегна на пода като котарак.

— Аз… аз — тя вдигна глава и го огледа.

Косата й падаше като черна завеса върху гърдите му. Рос лежеше, затворил очи и чакаше да бъде задоволен, след като й бе признал, че не дава пет пари за нея. Даяна понечи да свали ризата от раменете му, но треперещите й пръсти отказаха.

— Аз… Не мога. Нямам сили. Извинявай, Рос.

Светлокафявите му очи се отвориха в гневна изненада. Даяна понечи да стане, но той грубо я свали на земята.

— Не бързай толкова! — изръмжа той, разочарован, че е изстинала толкова бързо и внезапно. — Не ме дразни!

— Пусни ме! Моля те, не ме карай да…

— Да не те карам ли? Кой кого прелъстява тази вечер? Забрави ли какво ми обеща в бара? Кой, ако не ти, преди минути слизаше плавно по тези стълби, в прозрачната роба, която ти подарих преди години? Ти я облече тогава в хотела и цяла нощ се любихме. И това ли забрави? Нима не ти ме покани да легна тук до теб? Нима не ти искаше до преди няколко секунди да ме съблечеш? Аз лежа послушно и чакам да бъда съблазнен от една… — замълча, за да намери точната дума, като огледа Даяна от главата до петите — екзотична, благоуханна райска птица. Защо изведнъж промени решението си? Нали не е заради онова невинно сравнение на секса с хамбургер?

— Аз… Не… — не можеше да му каже, че е облякла халата с надеждата да смекчи поне малко грубостта му.

— Сключихме сделка и аз очаквам да удържиш думата си! — стисна раменете й и я придърпа към себе си.

Даяна се бореше отчаяно, но съпротивата й само усилваше желанието му. Сатенената роба се свлече и нежната й голота блесна пред очите му.

— Ще ме изнасилиш ли? — попита задъхано тя.

Рос я притискаше така, сякаш искаше да я смаже.

— Да те изнасиля ли? Няма да е необходимо — насмешката изчезна от лицето му, щом видя разширените й от ужас зеници.

— Тогава какво?

Ръцете му се плъзгаха по тялото й с нежност, която изглежда трябваше да заличи последиците от грубостта му.

Даяна се бореше със собственото си раздвоение. Едната половина от съществото й желаеше Рос с отчаян копнеж, а другата искаше да се защити от обидата и от неминуемата раздяла.

Какъв смисъл имаше обаче да се бори с него, след като не можеше да преодолее даже себе си? Знаеше, че единственото, което е останало от любовта му, е чисто мъжкото му желание да я люби. Той не го и криеше. И докато се взираше в кехлибарените дълбини на очите му, тя осъзна, че е загубена.

— Твърде дълго си живяла без мъж, Даяна. Три години, ако казваш истината, са доста време — докосна зърната на гърдите й и Даяна потръпна. — И като че ли не лъжеш. Искаш ли да ти обясня как действам в подобни случаи?

Зъбите му блеснаха в триумфална усмивка.

Четвърта глава

Не беше нужно да обяснява. Та той познаваше тялото й идеално! Даяна знаеше, че с настървени ласки и жадни целувки той може да я обладае без никакво усилие. Ленивият му похотлив поглед издаваше увереността, че не след дълго ще свали от нея не само лекия сатен, но и ще сломи твърде плахата й съпротива.

— Остави ме, иди си! — прошепна уплашено тя. — Върни се в онзи бар и намери друга, с която да задоволиш сексуалните си желания. Ти си животно! — извика Даяна. — Всяка жена, каквато и да е, ще ти свърши работа.

Прелъстявай жени, с чиито души не можеш да правиш сделки, искаше да продължи тя, но не можа.

— Тъкмо тук грешиш — изсъска той. — Има само една чернокоса вещица на тази земя, която може да ме извади от равновесие задълго, и това си ти.

— Ти… ти си… звяр! — задъхваше се Даяна. — Мразиш ме и въпреки това…

— Можеш да ме обсипваш, с каквито си искаш епитети — невъзмутимо изрече Рос. — Някои от тях наистина заслужавам. Все ми е едно. Няма да си тръгна, докато не ти се наситя.

Ръцете му отново я повалиха върху хавлията на килима.

— Рос, недей! Ще ни струва твърде скъпо!

— Млъкни, Даяна! — наведе се над нея. — Сигурно си права, но в момента това не ме интересува.

Устните му прекъснаха надигащия се в гърдите й вик. Ръцете му милваха най-съкровените, влажни и горещи места на отдаващото се тяло. Вълни на непреодолимо желание заливаха като тропическа треска цялото й същество.

Даяна още не можеше да забрави, че трябва да се съпротивлява на страстта си, но това беше неравна битка на изтощен до краен предел удавник с водната стихия. Рос вдигна глава, за да надзърне в очите й. Победоносната му усмивката отново събуди уталожения й гняв.

— Ти си чудовище! — гласът й бе дрезгав.

— Така ли? Ами тогава мога да направя това, което всяко чудовище би сторило при подобни обстоятелства. Ще се забавлявам, докато ми омръзне.

Той легна върху нея и отново започна своята влудяваща игра с тялото й. Гърдите му я притискаха към пода. Сърцето й биеше до полуда и плътта, неподвластна на волята, откликваше все по-смело на ласките му.

Кръвта й забуча, когато пръстите му стиснаха втвърдените зърна на гърдите й. После нежно се спуснаха надолу между бедрата й. Даяна вече стенеше от удоволствие. Тя надигна леко глава и в този момент усети устните му на корема си. Рязка като нож болка проряза слабините й, щом разбра какво иска да направи той.

У нея не бе останала и капчица воля за съпротива. Устата му бродеше по тялото й, сякаш бавно вкусваше екзотичен плод, чийто аромат бе забравил. Тя вече се извиваше в болезнените конвулсии на желанието, когато ръцете му хванаха хълбоците й здраво.

Телата им се сляха и двамата потънаха във водовъртежа на сладострастието…

Когато всичко свърши, Даяна дълго лежа неподвижна, сякаш излизаше от дълбока еуфория. Усещаше главата му върху стомаха си и не смееше да мръдне, за да не наруши блажената тишина.

Клепачите й трепнаха и разкриха осветения таван на мансардата. Бе забравила коя е и къде се намира. После всичко изплува в съзнанието й. Беше с Рос, своя любим, когото някога бе загубила…

Докосна черните му коси, за да се убеди, че всичко е било действителност. Но мигът, в който телата им бяха слети, се отдалечаваше въпреки желанието й да го задържи.

Горещи сълзи опариха очите й. Разтърсващите усещания, които Рос предизвикваше у нея, когато се любеха, винаги я караха да плаче.

А когато екстазът свършваше, в гърдите й се надигаше мъка — необяснима и непреодолима. Сълзите бяха нейното „сбогом“…

Даяна затвори очи, за да съхрани по-дълго спомена за блажения миг и в този момент Рос се надигна. Устните му нежно докоснаха мокрите й ресници.

— Не плачи… — прошепна той.

— Не мога да спра… Аз…

— Не обичам да гледам как плачеш. Чувствам се виновен.

— Не си — колко трудно бе да обясни чувствата си! Тя обви с ръце шията му. Брадата му леко одраска мокрото й лице. — Аз… не съм нещастна. Мъчно ми е, че свърши. Докато ме любиш, е толкова хубаво, а после изведнъж идва краят…

— Не съвсем — тихият му смях погали трапчинката на шията й. — Сега е твой ред да ме доведеш до екстаз. Защото и на мен ми се плаче, но поради други причини.

— Каква егоистка съм!

— Не, само си мързелива — той я прегърна и се отпусна на килима така, че тя седна върху него. — Избърши сълзите си. Накарай ме аз да плача.

Даяна погледна красивото му лице и се засмя през сълзи.

— Ти никога не плачеш.

— Ако не побързаш, ще се разрева. Та, докъде бяхме стигнали? — усмихна се той. — Май се налагаше да те убеждавам. Аха, да, ти беше започнала да ме събличаш. И тъй, оставям се на твоето въображение. Прави с мен каквото пожелаеш.

Докато наблюдаваше мъжествените черти на лицето му, в съзнанието й смътно и неясно започна да се оформя една идея, докато накрая се превърна в добре обмислен план. Той я желаеше! Физически. Въпреки всичко, което му беше причинила. Въпреки лекомислието, с което захвърли любовта на мъж като него. Защо бе разрушила брака си с единствения мъж, когото бе желала?

Даяна и до ден-днешен не можеше да обясни напълно онази стихия на отрицанието, която я бе движила преди три години. Страстта бе единствената, макар и тъничка, нишка между настоящето и миналото. Беше ли способна да укрепи нишката и да я превърне в мост? Не вярваше в примамливи мечти, ала знаеше, че тази нощ е последният й шанс да поиска прошка. Трябваше да го убеди, че е единствената жена на света, която може да го направи щастлив…

Устните й трепнаха в плаха усмивка. Тя склони глава към него и жадно го целуна. Устните му се отвориха и езикът й докосна неговия. Рос лежеше отпуснат и чакаше, докато ръцете й го освобождаваха от тънката преграда на дрехите.

С възхитения си женски поглед Даяна галеше мъжествените форми на тялото му. Бе възбуден до краен предел. И колко беше красив! Широки рамене, изваяни гръдни мускули и тънък кръст. Силните му бедра й напомниха, че винаги е бил атлет.

Каза, че се оставя на въображението й. Не биваше да го разочарова. Започна да го възбужда бавно, защото само тя, която познаваше до дъно еротичната му природа, знаеше как и кога той потъва в сексуален екстаз. Докосването на устните й до най-чувствените му места го подлудяваше.

Цялото му същество бе обтегнато като струна, която тя настройваше в съзвучие със собствените си движения.

Рос простена, неспособен да понася повече сладостното мъчение. Той я грабна и я облада с настървение. Страстта им изригна като вулкан.

Някъде дълбоко в подсъзнанието си и двамата усещаха, че няма да се наситят дори и след това. Унесени от стихията на любовния танц, се любиха до пълно изтощение и накрая се отпуснаха смълчани на килима.

С преплетени ръце и крака, притиснати един към друг, Даяна и Рос дълго лежаха в блаженство.

Времето бе спряло и той не знаеше колко време са лежали така, когато се застави насила да отвори очи и да погледне действителността. Нямаше никаква логика в това, което току-що бе преживял. Тя трябваше да бъде просто една от милионите жени по света и нищо повече!

И все пак, с нея не беше като с другите. Тази нощ бе осъзнал, че все още я желае както някога. Всички огорчения, които му бе причинила, изчезнаха, пометени от необикновената й хубост.

Рос знаеше, че когато всекидневието го отрезви, тези огорчения отново ще се върнат, но сега, когато за първи път през последните три години бе преживял блаженството на пълното освобождаване, той не искаше да си спомня за миналото.

Само Даяна бе в състояние да го удовлетвори така пълно. Отново я огледа. След колко време щяха да го направят пак? Дори сега тялото й го възбуждаше. Порозовялата кожа, разпръснатата като коприна коса и леката й полуусмивка подсказваха, че само с едно докосване ще разпали страстта й пак.

До сутринта двамата се любиха още няколко пъти. Рос все се надяваше, че ще се насити и ще се почувства свободен. Но тя всеки път успяваше да го привърже още по-здраво към себе си. Бе пленник на сирена, която го оковаваше с хилядолетните вериги на чувствеността…

Златиста светлина обливаше високите прозорци и огряваше лицето му. Цялото тяло го болеше. Той покри очите си с възглавницата и от това движение цялото легло сякаш се залюля.

Рос рязко се изправи и отново се отпусна. Леглото отново се залюля. Отрупано с пухени дюшеци и бродиран лен, то висеше от тавана на месингови вериги! Спомни си как ги бе люляло през цялата нощ.

На синия килим проблеснаха диаманти. Рос се усмихна, когато си спомни как бе лежала на пода съвсем гола, само с огърлица!

— Сигурно си ме помислил за малка глупачка, която се е издокарала за случая — бе казала тя през смях. — Исках само да изглеждам съблазнителна.

— Успя! — бе отвърнал той.

И не след дълго леглото вече люлееше в ритмичен унес телата им. Рос пропъди красивия спомен.

Изведнъж се запита дали таванът на неговата спалня е достатъчно висок, за да си направи подобно легло. Трябваше да попита Даяна.

Даяна… Протегна ръка в очакване да докосне кожата й. Нямаше я! Само топлината на сатенената възглавница подсказваше, че доскоро е лежала до него.

Може би така е по-добре, помисли той и разтри слепоочията си. Нямаше да устои! Отново се отпусна в прегръдките на пълното изтощение и се опита да заспи, ала звукът на някакъв електромотор го стресна. Долу прахосмукачката обхождаше дъбовия паркет и дебелите килими, за да изтрие прилежно всички следи от любовната нощ.

Рос скочи от леглото люлка в прилив на добро настроение, което нито главоболието, нито изтощените му мускули можеха да развалят. Представи си своята „спретната“ вещица с прахосмукачката и се засмя.

Усмивката не изчезна от лицето му нито под душа, нито докато се обличаше.

Когато слезе долу, Даяна вече бе в кухнята. Дневната блестеше от чистота, както и бе очаквал. Прахосмукачката беше изчезнала. Единственият шум бе едва доловимото жужене на климатичната инсталация и далечното мърморене на пералня, затворена в някой скрит ъгъл на апартамента.

Рос бе готов да се обзаложи, че се перат хавлиените кърпи.

Въздухът бе изпълнен с аромат на току-що сварено кафе. Колко уютно бе да се събудиш в дом, обитаван от жена!

Мисълта го изпълни с тъга. Сега беше съвсем различно от неговите самотни утрини, когато трябваше с мъка да се надигне и да събуди Адам за училище.

— Добро утро — каза пресипнало той.

Ножът, с който режеше зеленчуците за омлета, се изплъзна от ръцете й. И кухнята, както всичко останало, носеше неповторимия уют, който само тя можеше да създаде. Рос се взря в оригинален шкаф от началото на века. Сигурно го беше купила от корабокрушенци. Стените бяха покрити с бели и сини плочки.

Самата Даяна стоеше в другия край на кухнята и изглеждаше по-изкусителна от всякога. Ръчно плетеният пуловер падаше тежко, сякаш за да подчертае гърдите й. Тесният панталон бе прилепнал по краката, очертавайки стройната им линия. Тя можеше да изглежда предизвикателно и в най-обикновената дреха, и в най-скучната част от денонощието.

Главоболието му изчезна.

— Добро утро — отвърна колебливо тя и сложи тигана на котлона.

Рос забеляза, че избягва погледа му.

— Може ли да си налея кафе? — попита той, за да потисне желанието си да я докосне. Нещо му подсказваше, че сега няма да е толкова лесно, колкото снощи.

— Разбира се — бе хладният отговор.

Изведнъж кухнята се стори малка и тясна на Даяна. Рос сякаш изпълваше цялото пространство. Усещаше движенията му дори без да го вижда. Ето, сега вади чашка от шкафа, сипва си кафе, слага си захар и сметана… Бе очевидно, че той се чувства като у дома си.

Накрая Рос седна до масата и се зачете във вестника, като всеки мъж, който по това време на деня не се интересува от нищо друго, освен от закуската си.

Накъде ще поемем, Рос? Какво ще стане отсега нататък?, искаше да изкрещи тя, но вместо това само обърна омлета в огромната китайска чиния и го посипа с накълцан магданоз. После наля чаша портокалов сок и я сложи на масата.

Закуската бе сервирана по всички правила на етикета. Вече сме готови за снимка. Декорът е идеален за поредицата „Американското семейство на закуска“. Маделин би се гордяла!, помисли Рос, преди да принуди образа на тъща си да изчезне от съзнанието му — процес, който бе станал подсъзнателен навик през годините на неговия брачен живот.

— Закуската изглежда добре — каза той, докато сгъваше вестника. Даяна седна на масата само с чаша черно кафе. — Няма ли да хапнеш нещо?

— Никога не закусвам.

— Лош навик. Виж колко си слаба! Само кожа и кости си — отбеляза Рос и погледна слабото й изящно лице.

От години обичаше да я поднася за това, че е „кожа и кости“.

Този досаден разговор обаче започваше да я ядосва. Рос се държеше така, сякаш не знаеше, че целият й живот е сложен на везните и чака присъда.

— Тази нощ не ти изглеждах „кожа и кости“.

— Ти си „кожа и кости“ от главата до петите — заключи той, лапна последното парче омлет и избърса устните си със салфетката. За три години бе забравил колко вкусно готви жена му. — Но това ти отива, ако мога така да се изразя.

Господи, колко бе красива! Приличаше на топмодел!

— Върви по дяволите! — избухна тя.

— Нима съм казал нещо обидно? Извинявай. Трябва да знаеш, че ако изглеждаше по-добре, сега щях да лежа полумъртъв от изтощение горе в онази… люлка. Твърде стар съм вече за подобни преживявания — погледна я закачливо и се усмихна. — А може би просто имам нужда от тренинг.

— Не става дума за това. Знаеш какво имам предвид — отвърна с раздразнение тя. Не искаше да се поддаде на жизнерадостното му настроение и да се отклони от темата.

— Не зная, Даяна. Кажи ми.

— Нима не съзнаваш какво правиш?

— Не, честна дума.

— Ти… Ти… Не ми се говори за миналата нощ, защото…

— Защото какво?

— Защото ние двамата…

— „Ние двамата“ ли? — очите му потъмняха от гняв. Гледаше я студено, а сключените му вежди вещаеха буря. Нима си бе въобразила, че отново ще се съберат само защото я бе пожелал за една нощ?

— Ние не сме случайни непознати, Рос — Даяна видя промяната в очите му, но се застави да продължи смело: — Не можем просто така да изтрием всичко, добро или лошо, което сме преживели, включително и тази нощ.

— Хайде да си говорим направо, Даяна. Понятието „ние двамата“ не съществува! То умря в деня, в който загина Тами. Снощи в бара ти казах какво искам — да преспя с тебе и толкова! Нищо повече!

— Не ти вярвам! — извика отчаяно тя. — Казваш го, за да ме уязвиш. Защо ме гледаш така, ако за теб съм само една случайна жена? Защо ме люби с такава страст тогава?

Рос пребледня. Бе искрена, не можеше да отрече. Снощи в бара бе пил твърде много, преди да я съзре. Беше я оскърбил с грубото си пошло предложение. Но дори и тогава тя не бе повярвала, че той не я обича поне мъничко. Мислила е, че с грубостта си той прикрива далеч по-дълбоки чувства. А сега вече бе сигурна в това.

Наистина беше всеотдаен през цялата нощ. Ала Рос не можеше да се примири с мисълта, че в думите й има дори и частица истина.

— Ти имаш свой живот. Като гледам наоколо, доста добре е уреден. Аз също имам свой. Нека всеки от нас да продължи по пътя си — гласът му бе овладян и премерено хладен. Не биваше да издава по никакъв начин обзелото го вълнение.

Сърцето й биеше до пръсване. Той действително не искаше да има нищо общо с нея! Бе готов да убие и последните остатъци от любов и нежност! И сигурно щеше да успее. Е, добре, нямаше да проси любов! Трябваше да спаси гордостта си!

— А Адам? — тихо попита тя.

— Какво искаш да кажеш? — сви учудено рамене той.

— Той трудно понася нашата раздяла.

— Не мога да му помогна.

— Рос, не мога да повярвам, че си толкова студен и циничен! Зная, че искаш да ме намразиш, може би имаш право, но…

— Нима все още си толкова наивна? Нима си мислила, че една любовна нощ е в състояние да заличи цялото зло в нашите отношения и да промени живота ни?

— Не, не съм… Мислех обаче, че тази нощ може да стане ново начало…

— Е, добре. Ала не стана.

— Рос, съжалявам за миналото! Ако можех да върна времето…

— Връщане назад няма! — грубо я прекъсна той и рязко стана.

Трябваше час по-скоро да избяга оттук, от красивото й одухотворено лице, което все още му бе скъпо…

Рос връхлетя във всекидневната и започна да търси сакото си.

— Къде, по дяволите, си скрила сакото ми?

— На закачалка е — тя отвори гардероба и му подаде сакото.

Той го метна на рамо и тръгна решително към вратата. На лицето му бяха изписани болка и гняв.

— Рос… — понечи да го докосне тя, ала той се отдръпна като опарен.

— Снощи каза, че ме обичаш, Даяна. Че си направила грешка, когато си приела предложението ми. Не ме карай да ти кажа неща, които ще те оскърбят още повече. Не искам да те унижавам. Искам само да ме оставиш на мира.

— Разбирам, обаче…

— Чудесно! — той отвори вратата.

— Почакай! Трябва да ти съобщя нещо! Искам да се върна в Ориндж.

— Какво?! — гласът му отекна като гръмотевица.

— Отдавна искам да отворя клон на фирмата си там — опита се да обясни спокойно тя. — Тук, в Хюстън, се чувствам като пленница. Целият ми живот премина в Ориндж… Докато се разделихме. Напуснах, за да ти бъде по-леко. Хюстън обаче е толкова огромен и пренаселен, че се чувствам загубена. Там са семейството ми и Адам…

— Да не си полудяла? Ако се върнеш в Ориндж, ние постоянно ще се срещаме!

— Няма да прекарвам живота си, бягайки от миналото!

— Нямам намерение да стоя на прага и да те разубеждавам. Не мога да те спра. Но ако си достатъчно съобразителна, ще стоиш далеч от мен. Ориндж е моя територия!

Той тръшна вратата силно, решен завинаги да я изхвърли от живота и сърцето си…

Пета глава

Облечена в елегантна синя рокля, украсена с кремаво жабо, тя бързаше по тротоара към офиса на „Даяна’с Декор“. Ателието заемаше партерния етаж на великолепна сграда в най-престижната част на Хюстън. Забързана, Даяна не забелязваше огромния автомобилен поток, нито чуваше натрапчивия му шум.

Само преди три минути бе изключила климатичната инсталация на колата си, а вече усещаше, че се изпотява от непоносимата влага и горещината. Беше един от последните августовски дни, най-горещите в Тексас. Ако не съществуваха климатичните инсталации, Хюстън би бил необитаем, помисли тя и влетя през стъклените врати на ателието.

Краката й потънаха в разкошния ориенталски килим. Спря във фоайето под огромния кристален полилей и взе последната поща. Гъстата, разпиляна по раменете й коса контрастираше със строгата елегантност на роклята и издаваше онази пламенна страна на характера й, която тя се стараеше да прикрие.

Дик, нейният съдружник, беседваше оживено с възрастна дама. Двамата се бяха навели над куп проспекти и образци на тапети. Той стискаше в ръка мостра за мокет. Взискателната клиентка обясняваше нещо с монотонен глас. Дик изглежда току-що й бе обяснил, че някои от съчетанията, които дамата предпочиташе, няма да подхождат на обзавеждането в дома й. Вместо да кимне за поздрав, както обикновено правеше в подобни моменти, той вдигна глава и възбудено заобяснява:

— О, Даяна! Госпожа Клемент отложи срещата. Оставих бележка с новия час на бюрото ти.

— Благодаря, Дик.

Тя влезе в разкошния си кабинет и потъна в коженото канапе. После с облекчение сложи краката си на масичката за кафе и се залови с пощата.

За първи път от много време насам имаше време да прочете кореспонденцията си, да направи някои сметки и поръчки. Но и сега, както винаги щом останеше сама, тя си спомни за Рос. Дали тъкмо заради него не се затрупваше с толкова много работа напоследък?

Бе изминал месец от онази нощ, когато се бяха любили. Скоро след това Маделин доведе Адам за един уикенд и за първи път от три години насам момчето спомена баща си в присъствието на Даяна. Бил необяснимо строг и раздразнителен.

— Откакто се върнах от лагера, той се държи така, както когато ти го напусна.

— Сигурно има проблеми, които нямат нищо общо с теб, миличък. Бъди търпелив и ще видиш, че ще му мине.

— Търпелив ли? Ти се шегуваш! Да ме беше видяла!

— Е, добре. Когато се върнеш, опитай отново. Поне заради мен — бе отвърнала тя. После със свито сърце беше прегърнала доведения си син. Скоро и той щеше да си тръгне…

На раздяла момчето се притисна в нея и не искаше да си тръгва. Спотаените му сълзи й подсказваха колко напрегнати са станали отношенията с баща му. Оттогава детето не й се бе обаждало.

Проблемите между баща и син не й даваха покой. Обвиняваше за всичко себе си. Какво й даде онази нощ с Рос, освен че направи живота и на тримата още по-тежък? Трябваше да откаже дори да танцува с него! А тя взе, че го покани в дома си! Първата й инстинктивна реакция, щом го видя — да избяга, е била всъщност най-правилната. Защо разпали отново тлеещите въглени на някогашната обич?

Той повече не я потърси. А оттогава бяха изминали точно трийсет дни. В началото тя се надяваше. Но дните се нижеха, а телефонът мълчеше. Даяна разбра, че Рос няма да се върне…

Мисълта да отвори клон на „Даяна’с Декорс“ в Ориндж все повече я завладяваше. Когато съобщи това на Рос, тя всъщност му каза, че иска да се върне у дома. Дик също одобряваше идеята. Не само защото бизнесът им в Хюстън се бе разраснал неимоверно. Дик й бе признал, че мечтае сам да поеме управлението на фирмата. Тя имаше необходимия капитал. Единственото, което я спираше, бе Рос.

Трите самотни години бяха успокоили угризенията й. Не желаеше да живее с миналото. Ако беше достатъчно благородна и великодушна, може би щеше да пожертва бъдещето си пред олтара на разкаянието. Но Даяна не беше нито прекалено благородна, нито прекалено великодушна. Бе слаба и уязвима.

Смъртта въздейства на хората по различен начин, мислеше тя. Някои вярват, че са способни да преодолеят нещастието с упорита работа и мълчалив героизъм. Но как да бъдеш изискан и благороден, когато душата ти се гърчи от болка? От кого можеше да получи съвет? Не и от Маделин. Майка й смяташе, че ако човек поддържа чистота в дома си, посещава благотворителни мероприятия и създава влиятелни връзки в обществото, животът му е уреден и порядъчен.

Даяна от малка страдаше от смътни страхове и предчувствия за предстоящи нещастия. Често й се явяваше кошмар, в който тя се виждаше загубена в гъста гора. Страшни безсмислици, които изглеждаха още по-абсурдни на фона на нейния охолен живот. Бе дъщеря на най-богатото семейство в града. Дали тези детски кошмари не са вещаели огромната загуба, която трябваше да понесе по-късно като майка и съпруга?

Когато нещастието я връхлетя, тя бе неподготвена и ужасена като малко дете, загубено в гъста гора посред нощ.

Помнеше всички подробности от онази страшна събота…

… Връщаше се от покупки и караше с бясна скорост, за да изпревари надигащата се буря. Още докато паркираше колата, усети, че се е случило нещо лошо. Гората, сред която бе разположена къщата им, изглеждаше застрашително тъмна.

Никой не излезе да я посрещне. Намери ги в задния двор — Рос, Адам и Тами. Адам бе объркан и не знаеше къде да се дене. Посивял, със сгърчено от болка лице, той държеше безжизненото телце на Тами…

Изведнъж светкавица раздра притъмнялото небе и страховита гръмотевица разкъса тишината. После отново и отново…

Даяна още чуваше оглушителния грохот…

Невярваща, бавно тръгна към Рос, после докосна бледото безжизнено личице и в този момент изкрещя диво, първично и отчаяно, защото разбра, че Тами вече я няма…

— Защо?! Рос! Какво стана? — ридаеше тя.

— Даяна, не зная… Играеше вън, а аз влязох вътре да вдигна телефона. Говорил съм не повече от няколко минути.

— Оставил си я навън сама? В гората?! — тя не направи и опит да прикрие жестокото обвинение. — Нали ти казвах никога да не я оставяш сама!

Рос винаги смяташе, че тя прекалено много трепери над децата.

— Тя си играеше в задния двор, а не в гората… Когато се върнах, я намерих вече…

Даяна нададе оглушителен, истеричен писък.

— Този път не съм виновна аз! Ти си виновен! Ти я уби, Рос! Остави я сама в гората! Ти я уби!

Той я гледаше с празни, неразбиращи очи. Даяна продължаваше да вика и ридае, да крещи тези ужасни думи в лицето му отново и отново, докато накрая той не издържа и я удари през лицето.

— Прибери се вкъщи, Даяна. Ти си в истерия.

Направи това така внезапно, а гласът му бе толкова студен, че тя веднага млъкна и се подчини.

Даяна си спомни как след лекаря в дома им влезе Маделин и веднага започна да чисти. Щял да се извърви поток от хора и трябвало да бъде чисто и подредено. Дъщеря й гледаше недоумяващо всички тези човешки същества, които кой знае защо се суетяха наоколо. Нейното дете бе мъртво! Никой, дори майка й, не я прегърна и не я утеши.

Не биваше обаче да обвинява Маделин за провалите в собствения си живот.

През първите дни след нещастието двамата с Рос не си размениха и дума. Всеки живееше затворен в собствената си болка. Всички се възхищаваха от самообладанието й при погребението. „Силна жена…“, бе прошепнал някой зад гърба й. Най-странното в този кошмар бе постоянното усещане, че някога и някъде вече е преживяла всичко това и сега то се повтаря. Неизвестно кога, ала вече бе изпитала ужасяващото чувство на вина, загуба и предателство, което парализираше съзнанието й. Понякога й се струваше, че вече е полудяла. Нито веднъж не бе отишла при Рос, не му бе казала и дума, за да го утеши. Никога не поиска прошка за страшните обвинения, които бе изрекла. Много нощи той не влезе в спалнята им. Една вечер го завари да хлипа тихо на верандата.

Рос вдигна очи към нея и посегна да я прегърне. Искаше да я притисне до себе си, за да облекчи болката си. „Не ме докосвай!“, бе извикала Даяна и беше избягала в спалнята. Рос бе тръгнал след нея, но вратата бе заключена.

Полудяващ от мъка и обида, той бе избил вратата. Свита в ъгъла, Даяна беше наблюдавала този брутален непознат, който всъщност бе неин съпруг. Тогава той я сграбчи и започна неистово да я целува, но тя стоеше като мъртва и за първи път усети, че й е чужд и противен. Рос разбра и я отблъсна грубо…

— Все още ли вярваш, че аз съм виновен за смъртта на детето? Аутопсията показа, че Тами е починала от аневризъм! — очите му, които болката правеше празни като черни дупки, сякаш се врязваха в нея като ками.

Изглеждаше така, сякаш живота му зависи от нейния отговор. А тя го гледаше безизразно, беззвучно кривеше устни и мълчеше.

Това бе мигът, в който Даяна разруши брака си с безотговорността на разглезено дете, което чупи омръзналата му вече играчка.

— Бих се примирил с много неща, Даяна, но няма да живея с жена, която ме обвинява за смъртта на собственото ми дете! Не съм виновен! — тя го гледаше, без да изпита дори съжаление. — Какво става с теб, Даяна? — Рос я разтърси силно. — Изглежда се страхуваш, че мога да те докосна, или даже изнасиля! Бъди спокойна, ти си извън подобна опасност. Тази вечер разбрах какво искаш да ми кажеш. Ние двамата вече нямаме шанс. Не можем да живеем заедно. Дано е за добро! От самото начало бяхме странна двойка, но все се надявах, че може би… Всъщност това вече няма значение. Бях оглупял. Никога вече няма да те прегърна и няма да те докосна! Ясно ми е, че нашият брак умря заедно с Тами. Както знаеш, мъртвите се погребват. Искам утре сутринта да се махнеш оттук!

Даяна все още се взираше сякаш през него, неспособна да чувства, да мисли, да говори. Думите се въртяха като вихрушка в размътеното й съзнание, ала тя не схващаше смисъла им. Бракът й пропадаше, а тя нямаше сили да трепне, за да покаже, че не желае да става така.

Не усещаше и капчица обич към него, не го и мразеше. Бе опустошена…

На сутринта Даяна събра багажа си и напусна техния дом, придружена от родителите си.

Те така и не разбраха какво бе причинило раздялата й с Рос, но я насърчиха да замине за Хюстън и да започне нов живот. Маделин, която никога не бе одобрявала зет си, бе доволна. Припомняше на дъщеря си от колко неща е трябвало да се лиши заради него. Даяна слушаше, без да чува, но и без да възразява.

Раздялата не й причини никаква болка. Маделин потъна в грижи да й намери достатъчно голям апартамент в престижен квартал, с който да се хвали пред партньорките си на бридж. Най-после бе намерила някакъв великолепен мезонет и бе дала на дъщеря си „картбланш“ да го обзаведе по свой вкус.

Даяна направи това механично, без желание, без да съзнава, че от този момент нататък това ще бъде нейният дом.

Минаха месеци преди леденото кълбо на мъката да започне да се топи в гърдите й. Една нощ телефонът тревожно иззвъня и тя чу в слушалката ужасения глас на майка си: „Рос и Адам са катастрофирали! Колата е смачкана, но двамата са добре.“

Даяна бе избухнала в горчив, неудържим плач. Брус бе останал при нея дълго в желанието си да я успокои.

Шокът от тази страшна новина й бе показал, че все още е жива, че все още обича, че смъртта на Тами не е унищожила душата й… След онази нощ бе почувствала прилив на сили. Сякаш раната й бе започнала да заздравява. Знаеше, че ще носи белезите от преживяното до края на живота си, ала оздравяваше.

Никога не успя да си обясни защо бе отблъснала Рос през последната вечер от техния съвместен живот. Често си повтаряше, че всичко това вече е в миналото. Чувстваше се примирена, защото знаеше, че душата на Тами почива в мир. Трябваше да приеме вечната истина, че след живота идва смъртта и че стойността му не може да се измерва с години. Колкото и кратко да бе съществувала Тами, нейният живот бе най-скъпото, което Даяна бе имала. Бе дошло времето да подреди и изживее собствения си живот…

Даяна несъзнателно погали копринения шал на раменете си. Блестящата повърхност на дъбовото бюро отразяваше папките със застрахователните документи. Рос би злорадствал, ако научеше, че е застраховала всичко — и колата, и апартамента, дори живота си. Той често я упрекваше за безразсъдния начин, по който шофираше, макар да знаеше, че всичко, което се случи не беше по нейна вина.

През последните десет години Хюстън се разрастваше с изумителна бързина. Улиците приличаха на пълноводни автомобилни реки, в които много шофьори бяха неопитни и даже агресивни. В неделя бе карала малко по-бързо от обикновено и направи малка катастрофа. За да не блъсне някаква старица, която се опитваше да завие надясно, тя удари мантинелата и смачка предния ляв калник на своя розов кадилак.

Откара колата в гаража при Ралф, автомонтьора, за да я оправи. Очевидно той нямаше да успее за днес, а тя имаше няколко важни срещи доста далече от офиса.

С нетърпелив жест Даяна метна чантата на рамото си и тръгна към вратата. Точно в този момент телефонът иззвъня.

— Ралф! Най-после! Тъкмо тръгвах… — тя изведнъж млъкна. Имаше някакво странно напрежение в тишината от другата страна на линията.

— В такъв случай няма да те задържам — дълбокият, ала студен тембър можеше да принадлежи само на един човек!

С разтреперани колене Даяна се отпусна в креслото. Месец и половина бе мечтала да чуе гласа му.

— Рос се обажда, Даяна. Съжалявам, но не съм Ралф. Извинявай, че те разочаровах.

— Зная кой си — успя да отвърне тя.

Настъпи безкрайно неловко мълчание. Най-сетне той го наруши:

— Адам избяга от къщи. Да не е при теб?

— Какво?! — изтръпнала от ужас, тя изведнъж си спомни как Тами лежеше отпусната и безжизнена в ръцете му. — Не, не е…

— Не биваше да ти го казвам така, изведнъж… — гласът му омекна. — Аз не съм най-приятната компания за едно дете… Напоследък бях по-избухлив и нервен от обикновено. Нямаме основание да мислим, че е отвлечен, или е в опасност. Оставил е бележка:

„Татко, не мога да издържам повече. Всичко, което направя или кажа, е лошо, погрешно и те дразни. Ще се върна след няколко дни, когато се успокоя.

Адам.“

Рос замълча и тя усети, че се бори с болката си.

— Не е нужно да ти казвам как се чувствам. Държах се с детето като деспот. И сега…

— Къде може да е отишъл?

— Надявах се, че е дошъл при теб. Много пъти ме моли да го пусна и затова ми се струваше, че е най-логично да е заминал за Хюстън.

— Трябваше да го пуснеш… — прошепна тя.

— Разбрах го едва сега, но вече е твърде късно.

— Провери ли при майка ми и баща ми?

— Те са в Европа, забрави ли?

— О, да — промърмори разсеяно Даяна. — О, Рос, той е твърде малък, за да се чувства самотен още отсега!

— Да не мислиш, че не го съзнавам?

— Има ли пари?

— Не зная. Той изпълнява поръчки на разни лелички от квартала и вероятно е спестил нещо.

Една майка би знаела съвсем точно дали детето има пари и колко, но не и един баща.

— Какво мога да направя, за да ти помогна? Искаш ли да дойда в Ориндж?

— Не! — почти извика той.

— Бих могла…

— Казах вече! Не! — повтори Рос и продължи по-спокойно: — Надявам се, че ще дойде при теб. Искам да бъдеш вкъщи, когато ти се обади.

Той все още искаше да я държи възможно по-далеч от себе си! Даяна преглътна гордостта си.

— Знаеш, че заради теб съм готова да направя всичко, Рос — прошепна тя. — Всичко! Трябва само да го поискаш.

— Зная — отвърна тихо той. — Но не искам — за известно време и двамата мълчаха, после той заговори с овладян и, както винаги, студен тон: — Даяна, има нещо, което трябва да ти кажа, преди да затворим. Не искам да преувеличавам опасността от изчезването на Адам. Не бива да се тревожиш повече, отколкото трябва. Полицията няма да започне издирване, преди да са минали двайсет и четири часа, а аз не мога да чакам толкова дълго. Затова наех частен детектив. За всеки случай. За едно денонощие може да се случи какво ли не. Човекът е от Ню Орлеан. Има прекрасна репутация. Казва се Дейвид Просел. Досега не е открил никакви улики, подкрепящи версия за отвличане или нещо от този род. Смята, че до ден-два Адам ще се появи при теб. Децата по-трудно се ориентират и това можело да го забави.

— Чудесно е, че си наел детектив. И аз съм по-спокойна.

— Какво ли не бих дал, за да намери някаква по-конкретна следа и да открие Адам още тази нощ! — той за първи път издаде отчаяната си бащина тревога.

— Рос… Вината не е само твоя. Аз също съм отговорна — започна колебливо тя и усети как се изчервява. Искаше й се да му припомни онази нощ и страстта, която изживяха и която двамата се мъчеха да отрекат и забравят. — Сгреших, че ти позволих да останеш при мен онази нощ. Трябваше да предвидя последствията. Бях глупачка. Може би това е причината за твоята невъздържаност в последно време. И тя се отрази пагубно на детето. Преди три седмици той ми каза, че…

— Не ме интересува какво ти е казал преди три седмици! Нямаш нищо общо с проблемите между мен и Адам. Трябва да разбереш това веднъж завинаги, Даяна! Преди месец и половина те изхвърлих от живота си, този път — завинаги! Адам просто преживява своя пубертет. Всички деца са големи бунтари в тази възраст. Аз пък бях прекалено зает, имах твърде много грижи и не му обърнах достатъчно внимание. Всичко между теб и мен свърши преди много, много време. Онази нощ бе още едно доказателство за това.

— Каквото и да кажеш, няма да ти повярвам — спокойно отвърна тя въпреки жестоката обида.

Не биваше да му се сърди, че иска да се отърве от нея. Знаеше, че той все още не е в състояние да прогони образа й изцяло от мислите си. Ала съзнаваше и това, че не заслужава любовта му. Не и след всичко, което самата тя бе направила, за да я убие.

Тя остана със слушалката в ръка дълго, след като Рос затръшна телефона. Страхуваше се да я пусне, сякаш с това би изпуснала тънката нишка, която ги свързваше. После изведнъж разбра колко напразни са надеждите й и с болезнен стон остави слушалката.

Защо изпитваше такава слабост? Защо мечтаеше за мъж, който направо й заявяваше, че не я желае?

Даяна отново вдигна телефона, за да предупреди прислужницата си, че Адам може да дойде всеки момент. После се свърза и с домоуправителя на блока. Трябваше да отложи и всичките си срещи за днес. Не беше в състояние да мисли за килими и пердета, когато Адам бе изчезнал!

Мина цяло денонощие, а Рос не се обади повече. Нямаше го и вкъщи в Ориндж. На телефона отговаряше някаква си Линда, която не знаеше нищо, освен че Адам още не се е прибрал. Даяна чувстваше, че ще полудее. Детето може би беше в опасност! Всичко можеше да се случи. Може би дори се случваше точно в този момент! Ако е искал да избяга при нея, досега вече трябваше да бъде тук…

Следобед дойде Брус. Даяна го посрещна с измъчена усмивка.

— Виждам, че още няма новини — каза той и тръгна към кухнята. — Купих нещо за вечеря. Любимата ти пица с аншоа.

— Не съм гладна. Не мога да си намеря място. Брус, може би Адам е в…

— Не позволявай на въображението си да се вихри — прекъсна я той и захвърли сакото си на стола. — Сега ще вечеряш, после ще вземеш моята кола и ще отидеш в Ориндж. Трябва да провериш какво става за своето собствено спокойствие. Никакви телефонни разговори! Никаква Линда, която може би иска да те прати за зелен хайвер. Вероятно Рос и детективът Дейвид ще са го намерили, докато пристигнеш там.

— Не мога да тръгна с твоята кола. Знаеш колко ужасен шофьор съм.

— Така мисли Рос. Аз имам друго мнение. Представям си колко доволен би бил, ако можеше да чуе твоето признание.

— Това е едно от нещата, които Рос никога няма да чуе.

— И правилно. Защото не е израсъл край магистралите на Хюстън като мен. Тук е нужен темперамент!

Даяна се усмихна. Как ли щеше да се мръщи Рос, ако можеше да чуе насърченията на Брус тя да кара бързо? Тъкмо заради този темперамент колата й беше в гаража на ремонт!

— Можеш да тръгнеш и с онази наета бричка, с която се разхождаш от няколко дни. Ще се чувствам по-спокоен обаче, ако зная, че пътуваш с моята кола. А ако се наложи, аз ще ползвам друга.

— Не биваше да те занимавам с моите проблеми.

— Радвам се, че ми се обади — Брус отваряше и затваряше шкафовете, докато подреди масата. После я хвана нежно под ръка и я отведе до масата, където я очакваше огромна розовочервена пица. — Снощи ти казах, че всички момченца бягат от къщи по някое време. Аз съм бягал три-четири пъти, когато бях на неговите години. Мога да се хвана на бас, че е останал у някой свой приятел, който го крие както Елиът криеше извънземното Ити.

Адам не беше от момчетата, които мечтаят да избягат, помисли Даяна. И никога нямаше да избяга, ако не беше спала с баща му. Днес допусна втора грешка, когато спомена за това на Рос…

— Сега си живеят някъде като Том Сойер и Хъкълбери Фин — продължи Брус.

— Рос и детективът сигурно са предвидили и тази възможност — отвърна тя.

— Но ти не си убедена. Ако отидеш до Ориндж, ще се увериш дали са я предвидили, или не. Ще прехвърлим всички телефонни повиквания от твоя номер на моя и ще предупредим домоуправителя да ми се обади, ако Адам се появи. Където и да ходя, винаги нося радиотелефона си и мога да бъда намерен по всяко време, дори и по строежите.

— Брус, просто не зная какво да кажа… — хвана ръката му с блеснали от благодарност очи.

— Трябва само да кажеш „да“. Нищо повече — отвърна той и стисна ръката й със загрубелите си длани.

— Да — промълви тя.

— Ако бях двайсет години по-млад, щях да падна на колене и да поискам ръката ти — в очите му грееше обич.

Изведнъж Даяна разбра, че той е откровен и тази мисъл я изпълни със самочувствие и щастие, каквото всяка жена изпитва в подобни ситуации.

— Защо? — попита тя, за да продължи още малко красивия миг.

Блясъкът в очите му изчезна и с него отлетя магията на този момент.

— Винаги са ме привличали дами, изпаднали в затруднение. А и винаги съм харесвал жени, които ми позволяват да се чувствам като мъж, и то на място. В наше време такива жени са голяма рядкост — засмя се той.

След като Брус си тръгна, хвърляйки небрежно ключовете от колата си на масата, Даяна започна чевръсто да оправя кухнята, да полива цветята, да подрежда чантата си, в случай че реши да остане за ден-два. Най-накрая се обади на Дик.

Половин час по-късно тя вече стоеше на прага, готова за път. Целият апартамент блестеше от чистота и от онзи уют, който умееше да създава. Всичко, до което се докоснеше, придобиваше някаква неповторимост — все едно дали беше цвете, небрежно наклонено във вазата, дали копринен шал, надиплен по раменете й, или декоративен съд, поставен кокетно над камината.

Даяна остана няколко минути така, загледана в своя дом. Стройната й фигура с избелели джинси и копринена риза с цвят на люляк се открояваше в рамката на вратата. Очите й изглеждаха почти виолетови от отраженията на светлината в блузата.

И така, връщаше се в Ориндж, при Рос! Щеше да наруши заповедта му да не пристъпва в неговата, забранена за нея, територия. Стомахът й се сви.

Тя вдигна рязко чантата си и излезе.

Той не я искаше. Ала не бе успял да угаси пламъчето на надеждата в душата й.

— О, Рос, Рос… — сплете ръце в молитва. — Моля те, опитай се някак… Научи ме как да те спечеля отново. Не искам да повярвам, че няма да ме обикнеш… отново…

Цялата й мъка бе събрана в трите думи „да ме обикнеш отново“.

Те още звучаха в съзнанието й, когато запали мотора на колата и потегли…

Шеста глава

Пътят изчезваше под мощната червена кола като погълнат от бездна. Огромните рекламни пана се мярваха и изчезваха като картинки от калейдоскоп. С приближаването на Ориндж те ставаха все повече и повече.

Нищо на този свят не вози така, както едно ферари, мислеше Даяна. Тя се отпусна на седалката и зави по извитата асфалтова пътека, която прорязваше гората. Беше родена да кара ферари, а не своя мързелив дизелов кадилак. Той бе толкова тромав! „Ах, какви проблеми имат богатите!“, би отвърнал с ирония Рос, ако можеше да чуе мислите й. Тази малка, пъргава кола бе истинско удоволствие! Още щом докоснеш газта, тя се стрелва с грацията на пантера!

Бе изминала разстоянието до Ориндж поне за половин час по-малко, отколкото с кадилака.

Небето вече червенееше от залеза и озаряваше върховете на високите борове, когато тя зави по алеята към къщата на Рос. Мъчителна носталгия сви гърлото й. Не чувстваше неудобство или тревога, а само облекчение, че все пак бе успяла да си дойде вкъщи.

Даяна обгърна с поглед познатите места. Бамбукът, който сама бе посадила покрай оградата, бе израснал високо и лекият вятър полюшваше огромните зелени листа. Колко пищни бяха станали камелиите и азалиите в градината! Рос ги бе запазил през тези три години. Дива лоза бе полазила по едната страна на къщата. Всичко наоколо я поразяваше с дивата си хубост.

— О, Рос! — простена тя.

Къщата сякаш я чакаше изнемощяла от нейното дълго отсъствие. Даяна тъжно се усмихна. Само ако мъжът вътре пожелаеше…

Спря пред входа, за да събере смелост. Прашната веранда имаше нужда от боядисване. Странно, помисли тя, Рос обикновено не проявяваше небрежност към това, което притежаваше. Той обичаше къщата, построена от него, грижеше се за нея педантично и добросъвестно, още преди да се оженят. Сега изглеждаше изоставена и тъжна, сякаш стопанинът бе загубил душата си, а с нея и желанието да живее в нея…

С върховно усилие на волята Даяна се отърси от спомените и смело протегна ръка към звънеца. Вътре се чу отварянето на врата и някой тежко тръгна към изхода. Коленете й се подкосиха. Вратата рязко се отвори и на прага застана Рос. Жестоки и смели, очите му огледаха изящната женска фигура с откровено желание. Бе дошла дотук не само заради Адам, а преди всичко заради него!

Даяна искаше да протегне ръка и да го докосне въпреки забраната, която се четеше в погледа му. Тя преодоля вцепенението си и понечи да обясни:

— Рос, дойдох, защото…

— Знам защо си дошла — отвърна присмехулно той и я изгледа предизвикателно.

— Не, не е заради това, което мислиш… — Даяна се изчерви. — Не дойдох само заради теб. Тревожа се за Адам.

— Той ти служи за оправдание. Не ме заблуждавай. Знаеш, че щях да ти се обадя веднага щом го намерим. Както и ти би направила, ако той бе дошъл при теб — гласът му трепереше от гняв. Дори не се опитваше да прикрие колко неприятно му е нейното присъствие.

— Не ми беше лесно да дойда отново тук. Трябваше да те видя — смело отвърна тя.

Нито едно мускулче не трепна на лицето му.

— Отивай си, Даяна — уморено отвърна той и понечи да затвори вратата пред лицето й.

Гонеше я от дома си! Заслепена от мъка, тя протегна ръце към затварящата се врата и в този миг докосна пръстите му. Рос рязко отдръпна ръката си. Това показа колко уязвим е все още, когато тя е близо до него. В отчаян пристъп на смелост Даяна влезе вътре и го погледна в очите.

— Моля те, не ме прокуждай! Моля те…

Той се обърна и закрачи из стаята като уловен в клетка звяр.

— Отивай си! Не те искам тук — сви ръце в юмруци.

Застанал пред огромния прозорец, той зарея невиждащ поглед над кафявите води на лагуната и плътния килим на блатните зюмбюли по брега.

Даяна спря на няколко крачки от него. Най-после Рос се обърна към нея. Видя как последните слънчеви лъчи озаряват прекрасните й черти, как меката коприна се спуска гальовно по гърдите, как смолисточерната коса контрастира с белотата на шията…

Спомни си първия път, когато я въведе в дома си. Точно в тази стая се бяха любили за първи път. Защо бе дошла сега, какво искаше? Нима не знаеше, че самото й присъствие е изтезание за него? Прониза го неудържимо желание и той с мъка удържа порива си. Трябваше да я изгони оттук, каквото и да му струваше!

Паниката в погледа й му напомни за нейния страх от гъстата гора през онази първа нощ. Рос не бе разбрал от какво точно се страхува. Не я разбираше и сега. От първия миг двамата бяха чужди като хора, говорещи на различни езици. Даяна искаше пари и охолство, а всичко, което той бе искал от живота, бе да има нея.

Тя съзнаваше властта, която все още имаше над него, и сега бе дошла, за да го измъчва. Може би не беше способна да разбере чувствата на другите, защото едва ли никога бе изпитвала чувства. И защо изглеждаше толкова уязвима и изплашена? Защо така силно му се искаше да я защитава, да я закриля, да я щади?

Рос отново и отново извикваше в паметта си най-мрачните спомени от техния съвместен живот, за да се защити с тях като с щит срещу нейния непреодолим чар, срещу желанието да я притежава отново.

— Не мога да те оставя сам в този момент, Рос — промълви Даяна. Цялото й същество излъчваше обич и нежност. — Оставам и ще се опитам да ти бъда в помощ. За начало смятам да направя по едно кафе — усмихна се плахо и тръгна към кухнята.

Не, не и не!, повтаряше си Рос, докато нервно кръстосваше верандата. Нейният чар можеше да има власт над всеки друг мъж, но не и над него! Вече не!

От килера се чу трясък на съборени тенджери и тигани. Рос за миг спря, за да надвие желанието си да я хване и изхвърли от дома си. Каквото и да е направила, тя е все още твоя съпруга и майка на Адам, нашепна му разумът. Да върви по дяволите!, отвърна му Рос.

Всяка нощ бе рисувал във въображението си нейния образ. Дори и в сънищата си бе чувал: Ти я уби, Рос! Ти я уби!, как бе могла дори и да си го помисли? Тами, собственото му дете… Никога не би причинил мъка на самата Даяна, защото я бе обичал безразсъдно. Когато я загуби, страдаше повече, отколкото от загубата на Тами.

А Даяна се бе отнесла с него като с нищожество. Беше отхвърлила обичта му, която явно означаваше за нея твърде малко. Нито веднъж не му се беше обадила. С нищо не бе показала, че поне от време на време мисли за него…

До онази вечер преди два месеца. Рос бе останал като поразен от гръм, когато тя му каза, че все още го обича. Желаеше я, ала не разбираше нейния стремеж за взаимност.

Нима Даяна наистина вярваше, че миналото може да се върне? Може би сега вече бе преодоляла мъката по Тами и преосмисляйки живота си бе решила, че все още го обича. Или пък най-после бе разбрала, че парите и луксът не са всичко? Всъщност какво го засягаше? Вече бе решил да забрави завинаги тази жена, чиято загуба едва не разруши живота му.

В паметта му ясно изплува онази вечер, когато я изгони. Бе се унижил пред нея, беше я молил за прошка, а тя го бе отблъснала студено и бе избягала от него като от чудовище.

Не можеше да забрави уплашения й, излъчващ отвращение, поглед. Бе го изоставила в момента, в който се чувстваше най-уязвим, търсеше помощ и утеха. И въпреки всичко, ако тогава бе направила и крачка към него, той щеше да я приеме и да й прости заради шока, който бе преживяла.

Тя обаче го напусна и живя три години, без даже да го потърси по телефона. Вече не можеше да й вярва. Кога, по дяволите, щеше да събере търпение и да уреди формалностите по развода си с нея?

Вратата изскърца и Даяна влезе, понесла грациозно поднос с димящи чаши. Изведнъж помещението се изпълни с нещо светло и хубаво. Тя го погледна за миг с нерешителна усмивка, после премести с лакът няколко вестника от масичката и постави подноса. Кафето ухаеше чудесно. Дори не бе подозирал, че му се пие тъкмо кафе, докато тя не го внесе.

— Направено е както го обичаш — каза с пресилена веселост тя.

Всъщност не бяха разменили и пет думи. Рос не помнеше точно как тя успя да го вбеси. А, да! „Не мога да те оставя сам в този момент, Рос!“ Каква ирония! Подигравка!

— Не ми трябва твоето кафе! — отвърна той. — Не искам нищо от теб. Изостави ме преди три години с обвинението, че съм убил Тами. Остави ме сам да понасям мисълта за смъртта на детето си. Къде беше тогава, когато наистина имах нужда от теб?

— Рос, аз… — кафето се разля и опари треперещите й пръсти.

— Започна нов живот, нали? Направи състояние. Постигна успех. Нима не ти е достатъчно?

— Все още ви обичам, теб и Адам.

— Думи, само думи! Ти дори не знаеш какво значи да обичаш!

— Зная… Вече зная. Не мога да понеса мисълта, че те изоставих.

— Защо смяташ, че ще ти повярвам? Как да ти вярвам сега?

— Сгреших — огромна буца заседна в гърлото й. — Не зная защо го направих. Може би никога няма да разбера себе си. Искам да се върна при теб. Много отдавна го искам, но едва когато те видях онази нощ… Страхувах се да призная, че…

— Когато ме видя след три години онази нощ, ти реши, че щом те желая, ще можеш отново да ме вържеш — горчиво се усмихна Рос. — А това може да се окаже по-трудно, отколкото си мислила, докато си живяла… сама в Хюстън. Сред тълпата човек винаги се чувства сам. А самотата лесно кара непознати мъже и жени да търсят утеха в леглото, нали, пиленце? Така и ние с теб… — засмя се горчиво. — Една случайна и неподходяща двойка. Полудувахме малко, само една нощ. И какво от това? Ти никога не си била моята жена. Няма и да бъдеш — огледа изпитателно красивите крака, тънката талия и си спомни голотата й — откровена, красиво еротична; как лежеше под него, как унесено се люлееше заради онова смахнато легло, което висеше от тавана! — Затова пък каква нощ беше, а? Отдаде ми се изцяло. Така не си го правила даже докато бяхме съпрузи.

— Може би не съм могла… тогава.

— Може би — устните му се свиха в цинична усмивка. — Или пък бе решила да надминеш себе си в леглото, за да ме вържеш по-здраво.

Даяна пребледня и опита да се надигне, но отново рухна на дивана и скри лице в шепите си. Потресен от реакцията й, Рос се извърна, за да не я прегърне.

— Никога не съм искала да те обидя, Рос — гласът й бе толкова тих, че той едва разбра думите. — Последното нещо, което съм искала, е да ти причиня болка.

Видът на горчиво плачещата Даяна, свита на дивана, го разтърси. Трябваше веднага да излезе от стаята!

— Няма що! Доста трябва да си се потрудила, любима, за човек, който никога не е искал да причини болка — той тръгна към вратата и на прага се обърна. — Ала щом вече си тук и няма начин да се отърва от теб, можеш да направиш поне нещо полезно. Стой тук и чакай на телефона, докато аз работя навън.

Тя кимна, без да го погледне, за да не види натежалите й от сълзи мигли. После вратата се затвори с трясък и тя дълго стоя неподвижно взряна в нищото. Рос имаше право. Тя знаеше, че връщането в този дом няма да бъде лесно. Трябваше да издържи. Не само заради Адам, а за да остане с Рос.

Не знаеше колко време е изминало, когато най-после се овладя и отнесе подноса в кухнята. Огледа съдържанието на хладилника и откри, че ще може да приготви любимото телешко задушено на Рос със зеленчуци.

Едно нещо поне той не можеше да отрече — умението й да готви вкусно. А и цялата къща показваше липсата на женска ръка.

Хитра усмивка огря лицето й.

„Решила си да сложиш на въдицата достатъчно секс, за да си сигурна, че ще налапам кукичката“. Когато бе чула тези ужасни думи, се беше свила от болка, а сега й прозвучаха забавно. Сексът далеч не беше единствената стръв, заради която мъж като Рос веднага би налапал въдицата, помисли тя със задоволство и се приготви да закачи на кукичката следващата примамка.

Без да губи време, тя се развихри из кухнята — обели моркови и картофи, хвърли в пералнята купчината мръсни дрехи, избърса праха и свърши всичко онова, което би правила по това време, ако живееха заедно. Макар и залисана, тя нито за миг не престана да слуша смълчания телефон и да чака Рос, който все още се мотаеше на двора.

За по-малко от час мебелите блестяха, а от задушеното се разнасяше чудесен аромат. Килимите бяха изчистени с прахосмукачката, всички лампи светеха, а килерът бе подреден. Стаята, тази огромна, разхвърляна мъжка стая, с големите прозорци и каменната камина, бе станала примамливо уютна. Естествените жълто-кафяви тонове, напомнящи за земя и трева, бяха станали сякаш по-топли. Когато се ожениха, тя бе харесала тази стая толкова много, че почти нищо не бе променила.

Даяна се огледа и усети, че във въздуха все още се носи миризма на цигари и застоялост. Нужни бяха цветя! Цветя и зелени растения можеха да вдъхнат живот и на най-студената и мрачна обител. Тя прекоси кухнята и отвори вратата към задния двор. Посрещна я благоуханието на ириси и кремове. Докато късаше внимателно красивите цветове, си помисли за деня, в който бяха застлали алеята с декоративни тухли. Спомни си следобедите, през които бе садила цветята леха след леха. Всичко изглеждаше толкова далечно! Колко много плевели бяха израсли сред цветята!

Телефонът иззвъня. Даяна грабна кошницата и хукна към къщата.

— Ало! — извика задъхано тя.

— Линда? — попита някакъв дълбок мъжки глас.

— Не е Линда. На телефона е… госпожа Бранскомб.

Гласът нервно се изкашля.

— Аз съм Дейвид Просъл. Рос там ли е?

— Ей сега ще го извикам! — тя постави слушалката на масичката и тъкмо да се обърне, усети желязната примка на една мъжка ръка, която се впи в талията й.

— Тук съм — Рос я прегърна през кръста и я притисна към себе си, докато с другата ръка взе слушалката. — Бранскомб на телефона.

Даяна слушаше как той дава указания и задава въпроси, като не смееше да мръдне. Бе благодарна, че я прегръща, макар и някак нехайно, защото в прегръдката му имаше нещо интимно и близко. Той затвори телефона, а тя продължаваше да стои неподвижно, склонила глава на рамото му.

Не биваше да говори! Искаше само да усеща ръцете му, които гальовно се плъзгаха по гърба й, искаше това да продължава вечно, а се боеше да издаде и звук, за да не го разсърди или обиди. Най-после го чу да казва:

— Дейвид се обади от Хюстън. Сигурен е, че Адам е там, но още не може да попадне на следата му.

— Дали… да не се върна?

Рос я притисна още по-силно и тя усети дъха му в косата си. Думите му я накараха да замръзне:

— Не и тази вечер с червената катафалка, която си представям как караш, когато се страхуваш за Адам. Не и след като ти наговорих толкова грубости. Когато си разстроена, шофираш като луда. Като нищо ще свършиш в някое дърво при първия завой.

Рос искаше да я задържи! Сърцето й биеше лудо! Даяна се опита да скрие обзелото я щастие.

— Мога да шофирам, и то не лошо.

— Сигурно! Защо тогава не караш собствената си кола? — прошепна тихо той.

Тя отчаяно се мъчеше да се защити с някаква убедителна лъжа, но нищо не й хрумваше, може би защото усещаше с всяка своя фибра тялото му. Близостта му просто парализираше въображението й.

— Аз… Тя е… — гласът й затихна в знак на поражение.

Настъпи дълго мълчание, в което Рос сподави победоносната си усмивка. Главата й все още почиваше на неговото рамо.

— Когато телефонът иззвъня, разбрах колко много съм искал да си тук. Сега. Страхувах се да се обадя.

— И аз — тихичко отвърна тя.

— Беше адски непоносимо да стоя сам до телефона и да чакам.

— И аз… Исках да съм с теб… тази вечер.

— Ще спиш в стаята на Адам.

— Добре — тежко преглътна тя. Бе готова да спи и на пода, само и само да остане тук. Ръката му хвана нейната и пръстите им се сплетоха.

— Въпреки всичко, което казах преди малко, е хубаво, че си тук. Очакването е най-непоносимо… през нощта — Рос обгърна главата й, после я притисна до гърдите си и тя чу сърцебиенето му.

Обгърна ги някакво спокойно щастие. Смълчаната къща сякаш ги бе загърнала с тишина. Най-сетне Рос отдалечи Даяна от себе си.

— Защо тази къща мирише толкова хубаво, когато ти си тук?

— Вероятно е заради перуниките или задушеното — погледна го лъчезарно.

— Според мен е от задушеното — хвана я за ръка и я поведе към кухнята. — Какво ще кажеш да слагаме масата за вечерята? — попита той, докато вдигаше капака и надничаше в тенджерата.

— И аз умирам от глад — усмихна се тя. — Днес съм само на няколко хапки от пицата, която Брус се беше сетил да ми купи.

Внезапно Рос пусна ръката й, после се обърна с гръб към нея, уж за да отвори миялната машина. Докато ядосано редеше чиниите на масата, той се опитваше да обуздае обзелата го ярост. Представи си как червеното ферари в двора сияе на фона на неговия олющен пикап. Диксън се загрижил за собствената му жена! Гледай го ти, стария мръсник! Пици, червени ферарита, бащински грижи… Двамата с Даяна! Трябваше да прогони мисълта за това, ако не искаше да избухне от ревност.

Нищо неподозираща, Даяна наряза една маруля и кокетно я подреди в чинията. Само тя умееше да прави такива чудеса от няколко мизерни остатъци месо и зеленчуци в хладилника, мислеше Рос, докато сядаха на масата. Истинска вечеря, съвсем различна от полуготовите, дълбоко замразени боклуци, с които двамата с Адам се прехранваха.

Той сипа първо на нея и изведнъж се сети колко удобства би му създала тя, ако живееше тук. Беше най-женствената жена, която бе познавал. Великата й дарба бе в това, че можеше да превърне, която и да е къща в дом. Не бяха изминали и два часа, откакто бе дошла, а всичко изглеждаше толкова различно!

Не биваше да й позволява да остане тази нощ! Беше направил глупост. Присъствието й му напомняше колко мизерен е бил животът без нея.

Двамата се хранеха в пълно мълчание, но без неловкост и стеснение. Даяна със задоволство забеляза как той за трети път си сипва от задушеното. Какво ли бе ял през тези години? Тя въздъхна леко. Може би някой ден…

Тази нощ щяха да бъдат под един покрив. Беше сигурна, че и той постоянно мисли за това. От време на време усещаше погледа му върху себе си и разбираше, че е започнал да губи сражението. Веднъж погледите им се срещнаха и тя се изчерви. За какво си мислеше той? Дали не си представяше като нея как двамата лежат в огромното му легло с преплетени ръце и крака, изнемощели от любене, как мързеливо се протягат под чаршафите, прегръщат се и се целуват, докато сънят ги унася все по-далече от действителността? Объркана и уплашена от собствените си фантазии, тя остави приборите и сведе поглед.

Изведнъж Рос скочи от масата и с тиха ругатня напусна стаята. Ставаше смешен пред себе си, презираше се! Толкова ли беше невъзможно да я прогони от сърцето си? Тази жена се бе настанила там и той не можеше дори да я погледне, без да я пожелае! Беше станала част от него — като тази гора, лагуната или Адам. Толкова ли беше мекушав, та да преглъща като гимназист, щом я види? Но, в края на краищата, тя беше негова законна съпруга, а той бе мъж на четирийсет години! Трябваше да мисли аналитично, а не да се топи под погледа на натежалите й от желание очи…

Той излезе на верандата и се загледа в далечината. Знаеше, че е трудно да живее без нея. Но бе твърдо решен да опита!

Седма глава

Внезапното бягство на Рос от масата разруши кратката хармония между двамата. С чувството, че е неканена и нежелана, Даяна остана неподвижно, загледана в празния му стол. Знаеше, че най-мъдро ще е да не се мярка пред очите му. Трябваше обаче да се захване с нещо, за да не полудее от мисълта за него и безнадеждността на техните отношения.

Изми чиниите, после — хладилника и се захвана да подрежда чекмеджетата. След това влезе в килера и започна прилежно да сгъва купища нахвърляни безразборно дрехи. Ръцете й се движеха механично, докато умът се бореше с вцепенението, породено от тревогата за Адам и отчаянието за Рос.

През цялото време усещаше, че той е в хола и крачи нервно напред-назад; чуваше тихите шумове на телевизора. Явно бе, че той не успява да се съсредоточи върху нищо. Превключваше каналите и палеше цигара след цигара. А когато най-сетне изключи телевизора, се прибра в спалнята си.

След време тя се престраши да влезе в хола и видя, че Рос е внесъл куфара й. Беше го сложил по средата на помещението като изоставен нежелан гост. Даяна го отнесе в стаята на Адам и се приготви за сън.

След като взе душ, подсуши косата си и облече любимата нощница — прозрачна мека роба, чийто червен цвят отдавна бе избелял до розово. Веднъж Рос се бе пошегувал:

— Защо жена с твоя вкус облича този грозен парцал, щом ще ляга до съпруга си? Може би защото знаеш, че веднага ще я съблека и ще спиш гола до мен.

С блеснал поглед той бе свлякъл тънката материя и бе притиснал Даяна към себе си. Тя бе усетила желанието му и бе отвърнала със смях:

— Тази нощница, изглежда, е най-сексапилната ми дрешка.

— Май си права — бе промърморил той, докато целуваше гърдите й. — Не мога да я понасям на тялото ти повече от пет секунди…

Даяна прокуди приятния спомен и се мушна в тясното легло. Матракът беше твърд като дърво, чаршафите — груби, а възглавницата — твърде мека. Тя угаси нощната лампа, макар да знаеше, че трудно ще заспи.

През прозореца струеше бледа лунна светлина и открояваше плаката на стената. На него имаше огромна жълта котка, застинала на място, готова за скок.

Даяна си спомни, че Адам много обича комикси, и сълзи опариха очите й. При последното негово гостуване в Хюстън му беше купила три комикса. Сега те бяха подредени на масичката… Боже, дано нищо да не се случи с нейното мъничко скъпо момченце!

Фантазията й рисуваше потоците от бясно препускащи коли, огрените от разноцветен неон магистрали, тъмната гора от небостъргачи. Нима едно десетгодишно дете можеше да се оправи в този луд град? В него всекидневно пристигаха хиляди авантюристи, примамени от мита за бързо забогатяване. Ами какво щеше да стане с Адам, ако срещне някой престъпник?

Ужасена, Даяна седна в леглото. Ръката й нервно мачкаше чаршафа. Не, това бяха само кошмари заради опънатите й до краен предел нерви. Не беше възможно това да се случи тъкмо на Адам. Не и на него!

Той сигурно бе добре. Трябваше да бъде добре!

Даяна вдигна поглед в тъмнината и започна да се моли. После се отпусна, успокоена от молитвата си. Часовете минаваха, а тя ту задрямваше, ту отново отваряше очи.

Внезапно й се стори, че сънува телефонен звън. В следващата секунда обаче се разсъни и скочи. Разбра, че Рос говори от спалнята си. Ужас скова крайниците й. Тя тръгна към вратата, спъна се в някаква играчка и, окончателно събудена, хукна по посока на гласа му.

Всичко изглеждаше нереално като в сън. Сребрист сумрак обгръщаше спалнята му. Разтреперана, тя коленичи пред леглото, в което, полуседнал, Рос говореше по телефона. Ръката й се пъхна под завивката и намери неговата.

— Един момент — каза в слушалката Рос и я прегърна. — Той е добре, Даяна. Дейвид го е открил. Адам е добре… — после продължи разговора си.

— Благодаря ти, Господи! — изхлипа тя и се гуши до него.

Истеричен смях се надигна в гърдите й. Рос се наведе над нея и нежно целуна треперещите й устни. Беше вълшебен, прекрасен миг! Тя продължи да хлипа тихичко на рамото му.

— Не плачи, скъпа. Адам е вън от опасност — прошепна той.

Даяна опита да се усмихне, но не успя. Изпълваше я безкрайна обич и благодарност към Рос. Тя погали с пръсти устните му, после очерта нежно линията на челюстта. Устата му беше така близо до нейната!

Той я люлееше притисната към гърдите му с една ръка, а с другата отново взе слушалката и набра някакъв номер. Даяна беше твърде развълнувана и не разбра с кого разговаря той, ала чу, че в момента Адам спи на дивана на Брус и, че утре сутринта Дейвид ще го доведе в Ориндж.

Той затвори телефона и я прегърна. Тя беше единственото същество, което можеше да споделя с него и страха, и облекчението, и радостта, сякаш и душата, и тялото й бяха настроени в съзвучие с неговите.

Рос започна да й обяснява шепнешком как точно са открили детето, но разумът й не можеше да осъзнае напълно думите му и той трябваше да повтаря разказа отново.

Едно обаче не й каза. Когато чу от детектива, че детето е в Хюстън, Рос искаше веднага да тръгне и да го прибере. Но Дейвид му разказа колко щастлив бил Адам, когато научил, че Даяна е в Ориндж и искал само едно — когато се прибере, да намери и двамата си родители заедно. Трябваше да склони пред молбата на сина си.

За това имаше и някои егоистични причини. Знаеше, че в присъствието на Даяна ще бъде по-лесно да смъмри сина си, отколкото ако са сами. Тя притежаваше онази чисто женска дарба да омекотява конфликтите. Едва сега той разбра колко много синът му се нуждае от нея и колко по-лесно е да бъдеш баща, когато майката е до теб.

Нямаше никакво съмнение, че колкото и да се мъчеше да я изгони от живота си, все още я обичаше. Тя още хлипаше, а Рос продължаваше да я гали и люлее, да я успокоява и целува по косата. Не можеше да се спре, макар да съзнаваше до какво ще доведе това. В края на краищата твърде дълго бе живял без жена. А Даяна беше не само негова съпруга, тя беше най-красивата жена, която познаваше!

— Даяна… — гласът му прозвуча и дрезгаво, и нежно.

— М-м-м — измърка тя и усети дъха му. Той я желаеше!

— Мисля, че при създалите се обстоятелства — засмя се той — трябва да преразпределим спалните помещения. Утре Адам си идва и ще има нужда от стаята си.

— Трябва да празнуваме, Рос — пръстите й рошеха гъстата коса на тила му. — Как бихме могли, според теб, най-подходящо да отбележим… — блеснали от обич и очакване, очите й се плъзнаха по мощните мускули на гърдите му, после още по-надолу по плоския корем. — Как ли най-добре да отпразнуваме щастливия край?

— Не задавай въпроси, когато знаеш отговорите — тихият му възбуждащ смях събуди чувствеността й.

— Но тези въпроси са много приятни — отвърна закачливо тя.

— Мисля, че отговорите обаче ще бъдат още по-приятни… — прошепна в ухото й Рос. — Ти си вещица, знаеш ли?

— Само когато съм с теб. О, Рос! Толкова съм щастлива и благодарна за щастието!

— И аз, любов моя!

Обърнаха се един към друг в прилив на взаимно желание. Прегръщаха се с неистова страст, без да мислят за нищо друго, освен за взаимната наслада от близостта си.

Той не можеше да откъсне дланите си от нейните нежни закръглени форми, които сякаш се изплъзваха под тънката нощница. Тя отново лежеше в леглото му и съзнанието за тази близост будеше задрямалите еротични спомени от съпружеския им живот. Беше късно и невъзможно да я прокуди. Бе осъзнал това още в мига, в който тя влезе сънена и ужасена в спалнята му. Изглеждаше безкрайно уязвима в тази безформена избеляла нощница, за която той някога я укоряваше.

— Искам те! — дрезгаво прошепна той. — Вече нямам сили да се боря с желанието си…

— Дано ти останат поне мъничко! — тя се засмя и бавно прокара пръсти по бронзовите мускули на гърдите му. Ръката й се спускаше все по-надолу, но в последния момент се отдръпна.

— Не се тревожи за силите, които са ми останали — изръмжа той и я придърпа върху себе си.

Щом усети неудържимата му страст, кръвта забуча в ушите й.

— Обичам те!

— Не ми говори за любов! — с горчива гримаса простена той. — Аз съм мъж, а ти си жена. Нека не усложняваме нещата.

Сърцето й се сви от мъка. Даяна се изтърколи настрани и се отпусна върху възглавницата, стиснала устни до побеляване, решена обаче да сдържи напиращите сълзи.

— Не искам… Не ми е приятно, когато те обиждам, Даяна. Знаеш го, нали?

— Зная — преглътна буцата, заседнала в гърлото й.

Трябваше да бъде благодарна, че поне я желае.

Той зарови пръсти в тежките й черни коси и нежно целуна шията. Благоуханната мекота на плътта й го подлудяваше. Господи, всеки мъж би се побъркал по тази жена!

Все още задавена от обида, Даяна послушно се изви така, че телата им се допряха и той високо простена. Устата му се впи в нейната и езикът му разтвори устните й. Ръцете му я обгръщаха и притискаха така, че Даяна за миг остана без дъх. Рос издърпа нетърпеливо нощницата и я хвърли на пода. Сега гърдите, слабините, всеки милиметър от плътта й се сливаше с него. Понесен от пламъците на сладострастието, Рос мълвеше несвързани думи на любов, мъка, разкаяние, докато устните им се сляха и настъпи нажежена от страст тишина.

Изведнъж го облада безсилен гняв. Гняв, че е подвластен на тази жена, че не може и не иска да живее без нея, че й се подчинява въпреки здравия разум. Устата му хищно се впиваше в гърдите, в кадифената повърхност на корема й, а пръстите му неумолимо дразнеха най-чувствителното място между бедрата й, докато тя започна високо да стене.

Даяна усещаше, че повече не може да понесе сладкото мъчение и опита да се освободи от прегръдката му, но той преметна крака си върху нея така, че тя не бе в състояние дори да помръдне, и продължи да гали влажното горещо кадифе на женствеността й.

— Моля те, Рос, недей! — стенеше тя. — Не мога да издържа! Ще полудея!

— От удоволствие, надявам се!

— Не мога да дишам вече, нито да мисля.

— Не е нужно да мислиш! Искам само да чувстваш. Да чувстваш това, което усещам и аз…

Ръката му не спираше да милва влажната й плът. Стоновете й само изостряха желанието му.

Когато тя започна да вика от удоволствие, той най-после отдръпна ръката си и нехайно се обърна отново по гръб. После рязко я придърпа да го възседне и, обхванал талията й, за миг я задържа неподвижно, за да засити очите си с нейната голота. А когато Даяна се отпусна върху него и той проникна в изгарящата топлина, го пронизаха неописуеми тръпки на удоволствие. Тя се залюля върху него в сладострастен ритъм.

Лицето й бе озарено от копнеж и любов. Неговите очи бяха потъмнели от страст. Тя бе искала само това — да му покаже колко безмерно го обича, колко пълно му принадлежи. Съзнаваше, че не иска да живее, без да го вижда, без ласките му, без онзи миг, в който телата им се сливат…

Рос я любеше с животинска страст, жадно поемаше от нея всичко, което мъжът може да вземе от отдаващата се жена. Със сведена над лицето му глава, Даяна не преставаше да шепне името му, а косата й като меко крило милваше лицето му в равномерния ритъм на еротичния танц. Във всепоглъщащия огън на екстаза, Рос изрече хиляди пъти наум двете думи, които тя мечтаеше да чуе, но не чу, защото устните им се сливаха страстно и жадно, докато най-накрая и двамата се отпуснаха изнемощели на леглото…

Тя притихна в обятията му като заспиващо дете. Той мълчеше. Можеше да й каже поне една нежна дума, но не искаше. Само преди миг между тях не съществуваха бариери и недоверие. Бяха едно цяло. Страстта му обаче изчезваше и на нейно място нахлуваше действителността. Даяна разбираше това, но нямаше сили за съжаления и угризения. Случилото се й беше достатъчно.

Рос никога не бе усещал толкова болезнено красотата й. Черните разпилени коси, слабото изтънчено лице и все още потрепващите ресници бяха призрачно красиви в лунния сумрак на стаята. Без да я изпуска от прегръдката си, той дълго я съзерцава, докато усети как дишането й става равномерно и също потъна в бездната на съня…

Мека оранжева светлина нахлуваше през високите прозорци и озаряваше скромната обстановка на спалнята — блестящите месингови топки на леглото, тънките бежови ивици на тапетите и старомодните одеяла, натрупани върху спящата жена, която се криеше под тях от нежелания ден.

Тя бавно се събуди и първото, което усети, бе необичайната тишина в къщата. Протегна се и прикри с ръка една продължителна прозявка. Навън светът бе застинал сякаш в очакване. В гората не трепваше и лист, не се чуваше дори шум на птичи криле.

Даяна протегна ръка, за да докосне любимия си, ала усети само безпощадната студенина на чаршафа. Отсъствието на Рос я събуди окончателно. Спомни си с тъга как някога той я будеше с целувка.

Тя седна в леглото и се облегна на възглавницата, но студът я принуди отново да се пъхне под топлите завивки. Най-после се почувства уютно и приятно. Мислите й бавно се избистряха.

Нямаше смисъл да си спомня миналото. Днес нещата между нея и Рос бяха съвсем различни, реши с горчивина тя. Той не искаше да се впуска в нова връзка с нея и вероятно затова бе излязъл от спалнята веднага щом се е събудил. Сигурно е решил за пореден път, че няма нищо общо с нея.

Самодоволна усмивка изви устните й. Трудно би му повярвала, особено след изминалата нощ. Може би нейната победа над Рос бе по-близка, отколкото му се искаше да признае.

— Търпение! — изрече тихичко тя. — Търпение, момиче!

Ала беше толкова трудно да чака търпеливо, за да му даде нужното време!

Даяна решително отметна завивките и протегна ръка към розовата нощница на килима. Беше студена и кожата й настръхна от съприкосновението с тъканта. Тя уви ръце около раменете си и, все така полуусмихната, тръгна към вратата. Може би това наистина беше най-сексапилната й дрешка!

Половин час по-късно тя вече бе сварила кафето и изстискваше сок от портокали. Рос беше изчезнал заедно с пикапа си. На масата бе оставен днешният вестник, а в пепелника имаше фас от цигара.

Даяна си наля чаша кафе и се вторачи във вестника. Не й харесваше това, че присъствието й е прогонило Рос от собствения му дом. Беше й тъжно, но в същото време се чувстваше твърде изморена, за да предприеме каквото и да е.

Най-после намери сили да се залови с домакинството. Размрази едно пиле и го сложи да се вари, почисти и напълни вазите с цветя.

Тъкмо започна да засажда няколко стръка папрат в градината, когато непознат бял шевролет зави по алеята и спря пред дома. Радостна, че Рос се връща, тя бавно се изправи и избърса в престилката изцапаните си с пръст ръце. Вратата се отвори и едно чернокосо момченце се втурна към нея с разперени ръце.

Адам се хвърли в прегръдките й, тя го вдигна и завъртя. Сълзите свободно започнаха да се стичат по страните й. Даяна не видя пикапа, нито тримата мъже, които слязоха от него, но в един момент разбра, че я наблюдават. Рос, Дейвид и Брус се любуваха на радостта от срещата на майка и син, на високите пинии и благоуханните кипариси, които допълваха сцената на възвърнатото щастие.

Даяна забеляза колко самотен и объркан е Рос.

Той бе човекът, който трябваше да танцува от радост, да притисне детето, ала от гордост, а може би и от чувство на вина, стоеше на разстояние с безразличен вид. Тя пусна момченцето на земята. Сърцето й се сви от тревога.

— Адам… Баща ти е тук. Той…

— Да — отвърна сухо детето и я хвана за ръка.

— Той много се тревожеше за теб. И двамата бяхме в паника. Той те обича. Няма ли да отидеш при него? Моля те…

— Не, не мога — уплашено промълви Адам. — Нали избягах точно от него?

— Моля те, заради мен!

Черните очи на детето се взряха колебливо в лицето й.

— Добре, щом искаш — промълви накрая то.

— Искам отново да живеем като семейство, Адам! Може би сега двамата с теб ще направим първата стъпка.

В тъмните очи на момчето блесна искра, някакъв копнеж, който веднага угасна. То, за разлика от нея, се страхуваше да се надява на това. После бавно и неохотно тръгна към баща си.

Рос го наблюдаваше с непроницаемо изражение, ала след известно колебание се отдели от останалите и тръгна към сина си. Двамата се срещнаха и бащата коленичи, вдигна Адам на ръце и мълчаливо го прегърна.

Дълбока, разтърсваща тръпка прониза цялото същество на Рос. Мислеше, че му е съдено да загуби и сина си, както бе загубил всички, които бе обичал. Нима наистина трябваше да остане съвсем сам, ако не се променеше? Способен ли бе на промяна? Не и без Даяна! Не се ли заблуждаваше, като си повтаряше, че тя му е нужна само заради Адам? Не му ли беше нужна заради самия него? Всъщност какво значение имаше това? В този кратък миг той реши, че не иска да я гони оттук. Поне засега…

Даяна видя като в сън как двамата я викат, как краката й я отвеждат към тях, усети ръката на Рос, която стисна силно нейната. Не, не беше сън. Беше истина!

Адам вдигна поглед към родителите си. Възрастните бяха истинска загадка! Нали до вчера бяха врагове? А сега се гледаха влюбено.

— Разрешаваш ли майка да живее при нас? — попита детето, за да се увери все пак, че не се е излъгал.

— Ако иска… Не знаех, че тя ти липсва — пресипнало подхвана баща му, без да споменава, че е липсвала и на самия него. Престори се, че не забелязва тъгата, която замъгли за миг погледа й.

— Да — тихо прошепна тя. — Ще остана!

Тримата останаха смълчани, щастливи, че отново са се намерили…

Проблемите обаче бързо ги върнаха към реалния живот. Рос трябваше да изпрати Дейвид и Брус, докато Даяна отведе Адам да се изкъпе и преоблече.

Брус бе дошъл само защото не искаше Даяна да шофира сама обратно до Хюстън. Както винаги, тази загриженост дразнеше Рос и той се държеше студено, дори неучтиво.

— Благодаря ви, че сте дали колата си на Даяна, за да дойде, както и за готовността ви да я върнете в Хюстън — каза с кисела усмивка той и с облекчение затръшна вратата на червеното ферари.

— Удоволствието беше мое — развеселен отвърна Брус и запали двигателя. Мисълта, че мъж като Рос ревнува Даяна от него, го ласкаеше и забавляваше.

— Аз ще я върна в Хюстън след два-три дни, за да си вземе багажа и да уреди бизнеса си — обясни без нужда Рос, само и само да демонстрира правата си над нея.

— И на двама ви желая щастие!

Репликата сякаш увисна във въздуха и му напомни за несигурността на бъдещето. Брус гледаше към прозореца на втория етаж, откъдето Даяна му махаше за довиждане.

— Прекрасна жена! — възкликна той с подчертано възхищение, предназначено да предизвика ревността на Рос Бранскомб. — И гледай този път да се държиш добре с нея, иначе ще ти се наложи да се разправяш с мен! Втората ми жена беше на нейните години.

Рос познаваше Брус твърде бегло, за да забележи насмешливите пламъчета в сивите му очи. Гневът му избухна и той изруга, но Брус не го чу, защото ферарито изрева оглушително и се понесе по алеята между високите борове. След няколко секунди от него нямаше и следа.

Рос ядосано пъхна ръце в джобовете на джинсите си и дълго гледа след колата. Ето такъв мъж би харесала тъща му за зет! Богат, с положение. Даяна обаче бе предпочела него, Рос, пред Брус или някой друг. Това означаваше, че никога не е отричала напълно брака си. Поуспокоен, Рос бавно тръгна към къщата.

До края на деня двамата се занимаваха с Адам. Детето бързо се приспособи към обичайната семейна атмосфера. Даяна забеляза, че Рос отбягва интимни контакти с нея. Позволяваше й да остане като негова съпруга, но пропастта помежду им още зееше.

Беше загубила доверието му и сега трудно щеше да си го възвърне.

Даяна се посвети изцяло на Адам. Той бе пропуснал един ден в училище и тя го накара да седне на разхвърляното бюро и да си напише домашните. С отегчена физиономия той си даде вид, че решава задачи, ала на всеки пет минути измисляше разни извинения, за да стане.

Даяна се мръщеше все по-често, а когато момчето съобщи за десети път, че трябва да отиде до банята, търпението й се изчерпа.

— Не! Няма да станеш, докато не решиш поне пет задачи!

— Но…

— Никакво „но“! Ако не вземеш мерки, ще се окажеш най-слабият ученик в класа!

Едва когато прегледа домашните, тя разбра неохотата на малкия — бе изостанал в обучението си доста. Детето не бе учило от началото на учебната година и това явно бе следствие от чувството му за потиснатост в семейството. Тетрадките му бяха мръсни, записките — непълни и водени небрежно. На всичкото отгоре се беше научил първо да погледне отговора на задачата и да нагласи решението така, че да получи същото число.

Докато работеше на бюрото си, Рос слушаше семейните разногласия от горния етаж — тихите обяснения на Даяна, последвани веднага от недоволното мърморене на Адам. Понякога майката преминаваше в строги нравоучения, а момчето отвръщаше със сърцераздирателни въздишки и смехотворни оправдания. Рос беше благодарен, че е заета и не се налага да разговаря с нея. Някога я считаше за твърде властна майка. Днес обаче бе щастлив, че благодарение тъкмо на това може да избегне поне временно анализа на техните отношения и собствените си противоречиви чувства.

Късно през нощта, когато Адам бе потънал в дълбок сън, двамата легнаха в спалнята, без да си кажат и дума.

Изпълнени с чувство за семейно щастие, те не искаха да засягат болезнените проблеми, които ги разделяха, а само да се любят отново и отново.

Даяна се надигна да угаси нощната лампа, но Рос я дръпна и легна с цялата си тежест върху нея.

— Исках само да угася лампата — измърмори учудено тя.

— Остави я да свети. Искам да те гледам, да виждам всеки сантиметър от тялото ти — отвърна повелително той.

— Рос, досега винаги сме гасили лампата! — възрази тя, сякаш се срамуваше да я гледа на светло.

— Не знаех, че това се е превърнало в закостенял навик — засмя се той и започна да целува дланта й. — Толкова по-сериозни са основанията да се отучим. Нали не искаме сексът ни да стане скучен и еднообразен?

Езикът му милваше пръстите й. Изтръпнала от възбуда, тя го погледна дяволито.

— Кой знае защо, тъкмо от това най-малко се страхувам, когато съм с теб.

— Да не би да има други, с които изпитваш подобни опасения? — прегърна я и повдигна главата й към лицето си.

Даяна изживяваше приятното усещане на тежестта му, бедрата, притискащи нейните, приятния допир на гърдите му. Той дълго я гледа в очите, после започна да я целува бавно и ненаситно.

Любиха се отново и отново, сякаш да се уверят, че наистина си принадлежат. Рос искаше да си докаже за сетен път, че тя се е върнала тук, в дома му, леглото му, че отвръща на всяко негово докосване, че се отдава без остатък, че действително е негова.

Даяна се любеше, без да мисли за бъдещето. Искаше всичко от настоящето, от мига, защото се страхуваше, че тази нощ може да не се повтори. А може би един ден той щеше да стане неин така, както тя сега беше негова, мислеше плахо тя…

Дълбоко в подсъзнанието и на двамата остана несигурността и страхът от разочарование, което безжалостното утре можеше да им донесе…

Осма глава

Даяна се наведе към огледалото и започна внимателно да наглася перлената обеца на ухото си, ала малката златна кукичка неочаквано се плъзна между пръстите й, проблесна във въздуха и изчезна в дебелия кафяв килим.

Даяна остана глупаво втренчена надолу, търсеща с очи малкото блестящо бижу. Обикновено не беше толкова несръчна. Дали разговорът с майка й този следобед не беше причината за разстроените й нерви?

Отначало в гласа на Маделин звучаха нотки на хладно неодобрение, ала когато Даяна обясни причината за връщането си при Рос, майката премина в открито настъпление.

— Мила моя! Не че искам да се меся, но…

Даяна веднага усети скандала. Майка й имаше навика да предизвестява оскърбленията с благопристойни фрази. Можеше да накълца някого на парчета със захаросана усмивчица и учтиви клишета.

— Не че искам да се меся, но в отношенията си с Рос винаги си проявявала забележително плиткоумие. Не повярвах на ушите си, когато Хейзъл ми съобщи, че от три седмици живееш при Рос!

— От четири, мамо. А колкото до това че „живея с него“, не забравяй, че той още е мой съпруг.

— Да-да, това беше грешка, която ти трябваше да поправиш отдавна. Защо ли не те накарах да се разведеш? Не биваше да заминавам за Европа! Трябваше да се сетя какво може да се случи. Защото той е деспот, а ти си мекушава и нямаш капчица воля! — Маделин пое дълбоко дъх и продължи: — Наистина ли си въобразяваш, че можете да създадете здраво семейство? Та вие сте различни като Есмералда и Квазимодо! Все едно да омъжа Силви, моята прекрасна персийска котка, за онзи брутален тигров боксер от последния вход, който разкъсва котки, ако ги докопа. Единствената обща черта между двете животни е далечното сходство в цвета на козината.

— Мамо, уверявам те, че снощи се огледах добре в банята и не намерих по себе си никакви следи от ухапвания или друга форма на насилие. Надявам се, че това ще те успокои.

— И таз добра! Ти възприемаш всичко буквално. Не искам да кажа, че Рос те застрашава физически! Твърде хитър е, за да го направи. Той е садист по характер! Принуждава те да живееш в онази горска… колиба, на хиляди километри от града, макар да знае, че те е страх да живееш в гората. Прави го нарочно, за да те държи в постоянен страх. Това е добре пресметната жестокост. Помисли само как побърка собствения си син! Адам е като подивяло зверче! Чудя се кога ли е забелязал, че детето е избягало! — млъкна за малко. И докато Даяна се чудеше откъде майка й е успяла да научи за бягството на Адам, гласът в слушалката продължи да я придумва: — Не искам да ти налагам мнението си, но този твой съпруг има твърде непристойно отношение към някои неща. Да вземем парите. Той е стиснат и те тероризираше. Спомни си как реагира, когато ти донесох пералнята и сушилката след сватбата. Исках само да ви помогна. Та ти трябваше да ходиш на километри разстояние до най-близката обществена пералня! А той ти забрани да ги ползваш. И защо? Като си помисля само какво ми струваше да ги върна обратно вкъщи! Рос не е проявявал никакво уважение към мен!

— Може би нямаше да страда от тази прекомерна гордост, ако ти не беше разказала на целия град, че се е оженил за мен заради парите на баща ми! — избухна Даяна, вбесена, че отново трябва да се оправдава за нещо пред властната си майка, сякаш е виновна за брака си с Рос. — Не го харесваш, защото той не ти позволяваше да го командваш!

— Исках само да подчертая, че…

— Майко! Спри да се месиш в живота ми!

— Никога не съм го правила!

Маделин започна да пролива крокодилски сълзи с трогателна изисканост. Дъщерята обаче знаеше, че майка й се оттегля от полесражението като победен генерал, за да се окопае и обмисли нова стратегия за следващата битка. Макар че и сега бе постигнала целта си.

Разтреперана, Даяна остана сама с влудяващото си главоболие и съзнанието, че всичко, което бе казала майка й, е истина. Вече един месец, откакто се беше върнала при Рос, а все още трябваше да премълчава и преглъща много огорчения, само и само да не се карат. Той беше категорично против идеята й да вземе втори заем от баща си, за да отвори клон на фирмата си в Ориндж.

Въпреки че Рос настояваше да финансира начинанието й със собствени средства, тя не можеше да приеме предложението му, защото искаше по-мащабна инвестиция, а той не можеше да осигури и по-скромни суми преди началото на следващата година.

Даяна имаше чувството, че пилее ценно време. Трябваше постоянно да пътува до Хюстън. Обикновено заминаваше в сряда, работеше целия ден, преспиваше и в четвъртък вечерта се връщаше в Ориндж.

Друг предмет на постоянни спорове между двамата беше възпитанието на Адам. Рос искаше синът му да бъде самостоятелен и му разрешаваше да спи у приятели, да ходи на палатка, да си учи сам уроците, дори ако това би довело до по-ниски оценки. А и Адам наистина не искаше да изостави навиците си.

Под претекст, че през последните три години е страдала от отсъствието му, Даяна внушаваше на момчето, че иска да го вижда повече у дома край себе си. Винаги намираше причина да го задържи вкъщи, да го закара до училище с колата, вместо да го пусне с колелото, да му помогне за домашните…

Надяваше се, че ще дойде време, когато ще възприема неговата самостоятелност по-леко, ала той все още беше малко момче.

Тя се стараеше да изглади отношенията си с Рос, макар че бъдещето я изпълваше със страхове. Дали той не искаше умишлено да отложи основаването на фирмата й в Ориндж, за да види първо как ще потръгнат нещата между тях? Може би не искаше да я вижда в този град, ако не могат да живеят като съпрузи… И ако го измъчваха съмнения за тяхното съвместно бъдеще, дали щеше да намери нови извинения за отлагане на финансирането и след нова година?

Въпреки всички мъчителни въпроси тя беше щастлива. През годините на отсъствието й градът не се беше променил. Животът в малкия град й допадаше много повече от трескавия ритъм на Хюстън. Е, нямаше много работа, но това, което градчето предлагаше, беше много по-приятно.

Един следобед тя заведе Адам на изложба в Старк Мюзиум. Няколко пъти тримата ходиха за риба по Сабин ривър, а веднъж взеха надуваемата лодка на един приятел и се спуснаха по течението. Моторът угасна най-неочаквано и се наложи да влачат лодката през блата и мочурища, докато се доберат до дома. Така или иначе, животът й с любимия мъж бе много по-приятен.

Физическата страна на тяхната връзка беше все така непомрачена. Даяна с благодарност мислеше за щастливите нощи, когато лежеше в обятията на Рос, а в съседната стая Адам спеше дълбоко. През нощите тя изпитваше щастието да съзнава, че отново са истинско семейство. Тогава всички различия и спорове избледняваха и в нея се пораждаше надеждата, че един ден те ще изчезнат напълно…

Даяна разтри слепоочията си. Трябваше да забрави разговора с майка си. Наведе се и започна да търси обецата, но тя сякаш бе потънала вдън земя.

— Здравей, скъпа. Дойдох си — чу тя гласа на Рос.

— Здравей — отвърна унило Даяна, без да го погледне. Най-после намери обецата и бавно се изправи.

— Вторият меден месец изглежда е приключил, без да разбера — с горчива насмешка отвърна Рос.

— Извинявай, скъпи — виновно започна Даяна. — Търсех си обецата. А и предстоящата ни вечеря у майка ми… Нали знаеш, че когато се върне от Европа, освежена и отпочинала, веднага запретва ръкави и започва да реди живота ми. Чувствам се ужасно изнервена.

— Ами тогава й дай един добър урок — намръщи се той.

— Опитах се да й възразя и това никак не й хареса.

— Не се учудвам — Рос съзираше буреносните облаци, които помрачаваха прекрасното й лице и това го изпълваше с тревога.

Напоследък често я виждаше с помръкнало лице. Тя напразно се опитваше да прикрие съмненията си относно опита им да се съберат отново. Не беше свикнала да върши нещата наполовина. Когато се захванеше с нещо, влагаше всичко от себе си.

За известно време той не можеше да откъсне очи от жена си. Бе облечена превъзходно за предстоящата вечеря. Дългата рокля от черен креп подчертаваше съвършената й фигура. Малката перлена огърлица сякаш още повече удължаваше грациозната шия. Косата й бе стегната в малък кок на тила. Рос не обичаше тази прическа, защото й придаваше твърде строг вид. И както можеше да се очаква, Маделин бе влюбена в нея.

— Майка ми надмина себе си по телефона — призна Даяна, очаквайки да получи поне разбиране от Рос.

— Мога да си представя — сухо вметна той. Тъща му явно имаше неизчерпаеми сили да се меси в брака им и да разстройва жена му.

— Вероятно нямаше да бъде толкова вбесена, ако не бе научила за това, че сме се събрали отново от Хейзъл Епълбийл. Хейзъл не скрила злорадството си, когато разбрала, че мама не знае.

— Майка ти тръбеше навсякъде, че не желае да се съберем отново. Днешният й яд няма нищо общо с това, което Хейзъл или някоя друга й е казала. Тя просто не може да понесе мисълта, че си се върнала при мен. Това е!

Той нервно развърза вратовръзката си и я метна върху дивана, без да се замисли, че безпорядъкът дразни жена му, след което машинално разкопча ризата си. Даяна го наблюдаваше с растящо чувство на вина. Сигурно беше изморен до смърт от работа. Трябваше да го посрещне с нещо радостно, а не с приказките на майка си.

— Рос… — гласът й бе станал дрезгав.

Тя бавно се приближи. Плавните движения на коприната и блясъкът в очите й прогониха цялото му раздразнение. Дланите й се плъзнаха по гърдите му и свлякоха ризата от широките рамене.

— Аз… Не те целунах, когато дойде — надигна се на пръсти, за да докосне устните му.

— Зная — измърмори той, прегърна я и започна да разпуска стегнатия кок.

— Рос, тази прическа ми отне един час — запротестира тихо тя, докато той обсипваше с целувки лицето й.

— Друг път не си губи времето, скъпа — засмя се той. — Особено когато наближава време да се върна вкъщи.

Даяна усети как роклята й се свлича на земята.

— Рос!

— Зная и това, че обличането ти е отнело поне още половин час.

— Не, не. Исках да кажа, че… Трябва да си приготвим една хавлиена кърпа.

— Какво?!

— Трябва да… — усети как в гърдите му напира смях.

— Господи, Даяна! С тази забележка можеш да убиеш и най-силното желание на един нормален здрав мъж. Слава Богу, аз съм ненормално здрав и ще понеса дори това.

— Извинявай — пръстите й бавно очертаха контурите на устата му. — Не исках да те засегна.

— Моята неповторима, спретната вещица — промърмори той и започна нежно да целува гърдите й.

Даяна излезе от ваната и се уви в огромната хавлия. Изпълваше я чувство на блаженство. Рос вече беше взел душ и, облечен и избръснат, бе слязъл долу да приготви Адам за вечерята у майка й. Тя се усмихна при вида на роклята си, която беше като малка копринена купчинка на пода, където се бяха любили. После погледът й внезапно съзря циферблата на стенния часовник. Закъсняваха!

Даяна бързо се преоблече, разреса косата си с четка, после припряно се гримира и напарфюмира. Успя да се приготви за не повече от пет минути и хукна надолу по стълбите.

Съзнаваше, че не прилича на онази Даяна, която постигна успех в Хюстън и острият поглед на Маделин непременно щеше да улови разликата. Нямаше я изправената й стойка, резервираното изражение на лицето й бе заменено от чувствена усмивка и блеснали от щастие сини очи. Страните й горяха, а косата й се пилееше по раменете. Дивата страна на нейната природа бе изместила уравновесената сдържаност на преуспяващата бизнес дама. Чувстваше се като седемнайсетгодишно момиче, изживяващо първата си любов, а през всичките тези години беше женена все за този мъж!

Тя се наведе през перилата, за да им извика, че идва, но непредпазливо въодушевената реплика на Адам я накара да замръзне на място. Пръстите й се впиха в парапета.

— Не говори толкова високо, момчето ми. Майка ти ще се разстрои, ако чуе — шепнеше Рос.

Даяна се изтегли в тъмнината и остана неподвижна. Лицето й беше непроницаемо. Те двамата често крояха тайни планове за двата дни от седмицата, през които тя ходеше да работи в Хюстън.

— Искаш да кажеш, че ми позволяваш да взема спалния ти чувал и да се спусна с кануто по реката? — все още невярващ попита Адам.

— Само ако обещаеш, че ще го пазиш. Както съм те учил…

— Ами майка?

— Остави този въпрос на мен.

Това вече беше прекалено! Даяна излезе от прикритието си и заслиза по стълбите.

— Какво пътуване с кану? — рязко запита тя.

— Този уикенд скаутите от района… — започна Рос.

— Този уикенд ли? Искаш да кажеш в петък, след три дни — прекъсна го Даяна.

— Точно така. Отрядът на Адам заминава на пътешествие по реката. С преспиване в петък и събота през нощта. За него ще бъде интересно, а и полезно.

— Ти ще отидеш ли?

— Не, но други двама бащи и ръководителят на отряда ще бъдат с тях — той стана от дивана и тръгна към нея. В очите му се четеше обич и молба. — Исках да го обсъдя с теб, но…

— Сигурно!

— Но ти винаги превръщаш тези разговори в кавги заради страховете си. Затова все отлагах.

Някъде в подсъзнанието й се мерна мисълта, че не само тя се опитва да избягва скандалите, ала огорчението не й позволи да осъзнае това напълно.

— Обвиняваш ме, че се страхувам? И Тами…

— Ти беше такава и преди Тами. Децата не са стайни цветя, Даяна — продължи спокойно той. — Трябва да им даваме малко свобода и самостоятелност. Ако следиш всяка тяхна стъпка, ще им причиниш по-скоро зло, отколкото да им направиш добро.

— Това е твое мнение.

— Точно така! И Адам е мое дете. Той ще отиде на тази екскурзия, независимо дали ти одобряваш това, или не.

— Край на разговора, така ли? — присмехулно го изгледа тя, без да прикрива болката си.

Рос рядко й напомняше, че тя не е истинската майка на Адам, но винаги, когато й го казваше, й причиняваше страдание.

Момчето седеше като парализирано на дивана, с впит в земята поглед, и слушаше как родителите му се карат заради него. Даяна си спомни как се свиваше нейното детско сърце, когато преди много години майка й и баща й се караха заради нея и направи опит да се овладее.

— Даяна, бих дал всичко на света, за да постигнем някакво съгласие по въпроса с възпитанието му — започна с извинителен тон Рос.

Даяна остана неподвижна като статуя. „Да постигнем съгласие“ означаваше тя да приеме неговото мнение. Рос я прегърна и допря устни до челото й.

— Какво да направя, за да се тревожиш по-малко, а? Нищо лошо няма да му се случи. Той трябва да се научи да живее самостоятелно. Моля те, опитай се да разбереш.

Обаче тя вече не можеше. Страхът й отново и отново рисуваше една и съща картина — влажна тъмна гора и Адам сам в нея, лута се и не може да намери пътя.

— Можеш да направиш така, че да се страхувам по-малко, Рос. Моля те, не крий тези неща от мен. Искам да ги зная — облегна глава на гърдите му.

— Обещавам. Постъпих дяволски глупаво и нечестно.

Двамата дълго останаха прегърнати, ала съмнението, че един ден може отново да се разделят, не я напусна до края на вечерта…

Маделин отвори вратата с най-бляскавата си изкуствена усмивка, сякаш си беше нарисувала изкуствени устни. Даяна за миг се вцепени, когато нейният изпитателен поглед я огледа от главата до петите, и несъзнателно се отпусна, когато погледът се пренесе върху Адам.

Както винаги след дълга раздяла, Даяна с учудване забеляза, че майка й е много по-ниска, отколкото си я представяше обикновено. Не можеше да разбере как тази дребна жена успя да изиграе такава голяма роля в живота й. Защото в дребното си тяло Маделин криеше желязна воля.

Тя бе не по-висока от метър петдесет и пет на висок ток, ала високо сресаната й сребриста коса създаваше илюзията, че е по-висока. Роклята й също бе скроена така, че да я прави по-слаба и стройна. Елегантната фигура бе едно от оръжията, с което Маделин жегваше дебеличката Хейзъл, когато приятелката й започнеше да се хвали с четирите си блестящи дечица.

За да запази фигурата си от превратностите на времето, Маделин редовно се измъчваше с гимнастика, ходеше на минерални бани поне по един месец годишно и спазваше жестока диета. Бе създадена да управлява, все едно какво — от благотворителни разпродажби на стари дрехи, до живота на единствената си дъщеря, и то с непресъхващ ентусиазъм.

Въпреки едномесечната почивка в Европа този път тя се въздържа от целувки и прегръдки. Не защото не обичаше Даяна и Адам, а защото подобна фамилиарност не беше в стила й.

— Иди в детската стая, Адам. Ела Лу е наредила всички подаръци, които ти донесох, в коша за играчки — обясни делово тя, сякаш говореше от подиума на местното благотворително дружество.

Момчето засия, обаче веднага си спомни, че трябва да се държи сдържано и учтиво каза:

— Благодаря, бабо.

Задоволство огря чертите на Маделин и тя почти се усмихна. Момчето веднага тръгна към детската стая и още щом зави по коридора, хукна през глава по блестящия лакиран паркет. Но баба му имаше страхотен слух и, въпреки че не го виждаше, отгатна нескопосаното му поведение.

— Не тичай, мило дете! — предупреди го с доброжелателно снизхождение тя.

Загубила прикритието, което присъствието на Адам й осигуряваше, Даяна се почувства напълно изложена на критичния оглед на майка си. Тя отметна косата си назад и хвана Рос под ръка, сякаш за да намери спасителен подслон. Маделин спря поглед на своя зет. Не се бяха виждали от три години.

— Ричард е на верандата, Рос — съобщи тя.

Той бе забелязал както отсъствието на поздрав, така и студенината й. Отказа да се подчини на нареждането да напусне стаята. Вместо това се усмихна спокойно и на свой ред удостои тъща си с поглед.

— И аз искам да се видя с татко — вметна Даяна. Гласът й ехтеше в грамадната къща както някога, в детството.

— Разбира се, скъпа, но ако нямаш нищо против, ние с Патриша чакаме да ни помогнеш в кухнята.

Те тръгнаха през многобройните стаи и салончета, натъпкани с антични френски мебели, на които човек се страхуваше да седне, камо ли да се разположи удобно. Маделин бе пожертвала много години и средства, за да се снабди с тях от най-различни търговете.

Както винаги, Даяна се чувстваше неловко в тази огромна, прекрасно подредена къща, може би защото атмосферата по-скоро наподобяваше музей, отколкото роден дом. Тя потръпна. Дали не бе избрала вътрешното обзавеждане за своя професия заради подсъзнателния стремеж да създава домове, в които хората да се чувстват удобно и да бъдат щастливи?

— Не знаех, че и леля Патриша е тук — без нужда каза тя.

Патриша, по-малката сестра на Маделин, бе все още неомъжена и работеше като педиатър в Денвър.

— Нима не знаеш, че Патриша беше с нас в Европа? Ричард най-после успя да я убеди да ни продаде онова местенце, което е точно до неговия офис. Тя дойде, за да се уговорим за продажбата, обаче нещо не върви. Много е неотстъпчива. Нали я знаеш каква е? — вметна Маделин и дъщеря и кимна с разбиране.

Излязоха на верандата. Баща й стисна сърдечно ръката на Рос и прегърна с обич дъщеря си. Той беше невисок шишко, който за нищо на света не искаше да си разваля спокойствието с диети и упражнения. Маделин обожаваше съпруга си, въпреки възмутителната му липса на воля и самодисциплина. Той беше единственият човек, на когото тя прощавате недостатъците. Беше способна даже да понася нескопосаните му милувки пред обществото, изчервена от свян като младо момиче. Те бяха идеалната брачна двойка. Годините сякаш усилваха обичта и привързаността им.

Докато Даяна и Рос бъбреха с бащата, Маделин се върна в кухнята и се зае с вечерята. Из въздуха се носеше аромат на задушено с гъби. Не след дълго Даяна остави двамата мъже и влезе в кухнята, но за нещастие леля й не беше там. Патриша бе в кабинета и говореше по телефона с поредния си любовник. Останали сами, майката и дъщерята търсеха начин да преодолеят неловкото мълчание.

— Извини ме, но не мислиш ли, че вдигнатата коса ти отива повече? Така ми приличаш на онези, как се казваха… Ах, да, хипита — уж нехайно забеляза Маделин.

— Рос ме харесва повече с пусната коса — тросна се Даяна.

— И пак Рос ли е причината за тази болезнена бледност? Ако ме питаш, не изглеждаш никак щастлива, дъще.

— Но аз не те питам, майко.

Летящите врати се отвориха с трясък и в кухнята се втурна Патриша.

— Даяна, скъпа! — бе запазила севернотексаския си акцент.

Дебеличката разглезена Силви се метна като кълбовидна мълния встрани. Персийската котка бе живяла в огромната смълчана къща седемнайсет години и вече бе старица. Необикновени шумове и въодушевени жени я хвърляха в паника.

Подобно на своята котка, Маделин присви очи и подозрително изгледа сестра си. Патриша обаче бе жена, която или не забелязваше, или се правеше, че не забелязва подводните течения в семейните отношения. Първо, защото презираше котките като такива, а второ — ролята на непослушната малка сестра все още й доставяше удоволствие, макар че наскоро бе преминала четирийсетте. Още на три години бе открила, че сестра й счита за свой първостепенен дълг да управлява света и най-доброто, което може да се направи, е да не й се обръща внимание.

Въпреки физическата си прилика двете жени бяха съвсем различни по дух. Патриша излъчваше свобода, бунт и спонтанност, нямащи нищо общо с дисциплинираната Маделин. Но както често се случва между противоположностите, двете се обожаваха.

Патриша с възхищение огледа своята стройна и красива племенница, хвана ръцете й и се взря в очите.

— Толкова се радвам, че двамата с Рос сте отново заедно! Това е чудесно!

Маделин още по-енергично започна да бърка изстиващия сос.

— Благодаря, лельо Патриша! И аз съм много щастлива!

— Никога не успях да разбера защо се разделихте. Както и да е, това е вече минало… Ако бях срещнала мъж като него в младините си… — продължи замечтано Патриша. — Кой знае? Може би сега щях да живея като достолепна матрона и да служа на обществото като Маделин.

Макар да бе останала стара мома, Патриша съвсем не избягваше мъжката компания — бе имала многобройни връзки с най-различни по професия и възраст мъже. Начинът й на живот, естествено, възмущаваше сестра й. Веднъж, преди години, Маделин бе отказала да я приеме заедно с тогавашния й приятел, някакъв корабен магнат от Аржентина. По-малката сестра бе отвърнала по своя неподражаем начин:

— Е, добре, Маделин, няма да се омъжа за него, щом не го харесваш, макар че той вече ми предложи. Никога не бих довела в семейството човек, когото ти не одобряваш! Ние просто ще продължим да се срещаме.

Те продължиха да се „срещат“ още двайсет години. Когато Маделин реши да й напомни, че би трябвало да се омъжи, Патриша с вбесяващо спокойствие я подсети за някогашния скандал.

— Никой мъж не ми е допадал така, както Рафаел. А точно него ти не одобри. Може би сега щях да бъда омъжена, ако ти не се беше противопоставила така енергично.

Това обвинение все още измъчваше Маделин, защото винаги бе искала сестра й да бъде щастлива.

— Знаеш, че винаги съм харесвала Рос — каза Патриша на племенницата си.

— Патриша! — Маделин пусна лъжицата. — Ти изобщо не го познаваш. Та той прогони Даяна с глупавото си поведение!

— За раздялата ни бях виновна аз, майко, а не Рос. Казвала съм ти го хиляди пъти.

— Без да обясниш каква е била твоята вина — високо вдигнала глава, Маделин продължи яростно да бърка соса.

— Причините бяха твърде лични — тихо отвърна Даяна и изведнъж си спомни мъчителната драма на последните им дни преди раздялата.

— Ти го защитаваш — настояваше майка й, — а той ти е причинил нещо ужасно, което ти и досега не можеш да изречеш.

— Не е така, майко — започна Даяна в отчаяние. — Не мога да говоря за това. Не бих могла да ти кажа всичко даже за себе си. Вече не съм дете…

Патриша не можеше да се сдържа нито минута повече.

— Маделин, като лекар винаги съм съветвала родителите на моите пациенти да не насилват искреността на децата си. Тъкмо така няма да я получат.

— Скъпа Патриша — Маделин хвърли убийствен поглед на сестра си, — предизвикваш ме да ти напомня, че си само педиатър, но не и психоаналитик.

— Не е нужно да бъда психоаналитик, за да видя, че се месиш в неща, които не са твоя работа.

— О-о-о! — Маделин се задъхваше от обида и гняв. Патриша бе може би единственият човек, който се осмеляваше да казва цялата истина на сестра си и да я вбесява както никой друг. — Преди всичко трябва да си майка, за да разбереш тези неща. Ти даже не предполагаш какво ми струва да видя дъщеря си отново с този мъж! Искам тя да бъде щастлива, а тя не е била щастлива нито един ден от всичките, през които е преживяла с него. Ако имаше дете, щеше да ме разбереш. Но понеже никога не си имала деца… — изведнъж разбра, че е прекалила и млъкна. Лицето й бе бяло като платно.

За голямо учудване на Даяна, леля й не промълви и дума в отговор на предизвикателството. Между двете сестри сякаш имаше някаква неизказана тайна. За първи път Даяна съзря страх в очите на майка си и разбра, че и тя може да бъде уязвена и сломена.

Патриша стоеше с непроницаемо изражение на лицето, но когато вдигна поглед, в очите й се четеше състрадание. После и двете започнаха да бъбрят припряно, сякаш нищо не се бе случило. Но неизречената тайна остана като нежелан и опасен гост.

Вечерята мина както обикновено. Представителите на двата пола бяха отделно, освен в момента на храненето. Патриша беше весела, бъбреше оживено с всички, сменяше темите на разговор, преди да са станали отегчителни. Дали не беше научила своя урок още преди вечерята да започне?

Даяна бе спокойна, защото никой не споменаваше за отношенията й с Рос, но усещаше напрежението между двете сестри. В края на вечерта, докато влизаше в кухнята с куп чинии, долови странен разговор:

— Трябваше да й кажеш още преди много години, Маделин — шепнеше леля й, но щом чуха стъпките, и двете замълчаха.

Даяна бе сигурна, че говореха за нея, ала мисълта за Рос и Адам не й позволи да се замисля дълго над това.

Дали наистина двамата имаха нужда от нея? Бяха живели заедно три години… Не чакаха ли с нетърпение да дойде сряда, за да прекарат спокойно двата дни, докато тя бе в Хюстън? Нима двете същества, които тя обичаше повече от всичко на света, се страхуваха и притесняваха от нея? Всъщност какво й ставаше? Започваше да прилича на майка си. Не позволяваше на собственото си дете да се разходи с лодка, без тя да одобри това…

През нощта, когато вече бяха в спалнята си, Рос я притегли към себе си и тя потъна в сигурното спокойствие на прегръдката му.

— Ти беше страшно мълчалива тази вечер — прошепна той.

— Съжалявам… — успя само да отговори тя.

— Още ли се тревожиш се, че Адам ще замине?

— Това е една от причините — призна със страх тя.

— Може би сгреших, че му разреших да замине, без да се посъветвам с теб. Ще намеря някакво извинение, за да го задържа вкъщи. Той, разбира се, ще бъде огорчен, но… — ръката му милваше рамото й, сякаш тя бе дете, което трябва да бъде успокоено.

— Недей.

— Какво?

— Нима не разбираш? Той ще ме намрази. Ще му заприличам на чудовище. Какъвто и претекст да измислиш, той ще знае, че причината съм аз.

Той повдигна брадичката й. Погледът му излъчваше нежност и желание.

— Адам никога няма да те намрази. И ти никога няма да бъдеш чудовище за него. Той разбира какво изпитваш. Ала ти си права в едно — наистина ще се разочарова.

Пръстът му милваше контурите на устните й толкова нежно, че тя полуотвори уста и нежно го ухапа.

— Искам Адам да бъде щастлив — задъхано промълви Даяна.

— А аз искам ти да си щастлива — прошепна той и издърпа ръката си с нежелание.

— Аз съм щастлива, Рос… — успя да каже тя, преди той да затвори устата й със страстна целувка.

Като осъден на смърт, изричащ последното си желание, тя любеше Рос отчаяно и пламенно, сякаш вече никога нямаше да го види. Чувство на фатална обреченост свиваше сърцето й. Изпълваше я предчувствието, че ще загуби и него, и Адам, както ги беше загубила преди три години…

Когато малко по-късно той заспа, Даяна внимателно се освободи от прегръдката му и, свита на кълбо, дълго и сподавено плака.

Рано или късно щеше да го загуби, защото беше безсилна да промени онази част от характера си, която ги раздалечаваше един от друг.

Раздялата й изглеждаше неминуема. Бе само въпрос на време…

Девета глава

С един замах Даяна спусна завесата, за да не гледа заплашително черната маса от гигантски пинии, които сякаш настъпваха към прозореца й. Тя несъзнателно шепнеше името на Адам, докато въображението й го рисуваше сам и разплакан в мрака на гората, преди зверовете или вонящата кал на блатата да го погълне…

Детето бе заминало едва този следобед, а тя вече не можеше да си намери място от страхове и лоши предчувствия. Момчето се бе хвърлило към групата на скаутите с радостен вик и едва когато лодките се отдалечиха от брега, се беше обърнало да й махне с ръка.

Няколко свещи хвърляха мека, романтична светлина над красиво подредената за двама вечеря.

Тази сутрин, докато я целуваше за довиждане, Рос й бе прошепнал, че иска този уикенд да остави незабравим спомен от медения им месец и тя бе прекарала почти целия ден в кухнята. Бе приготвила печено с кафяв ориз и салата от спанак, както и коктейл от раци. Накрая, когато всичко беше готово, Даяна изпита още по-силна тревога.

Неспокойно кръстосваше стаята, за да оправя уж някакви дреболии. Грациозната й фигура превръщаше трапезарията в романтичен декор. Бе облечена в кадифен сукман. Горните две копчета бяха предизвикателно разкопчани, отдолу не носеше сутиен. Тежка златна огърлица подчертаваше изящния й врат, а сините очи искряха. На тънката й талия също се полюшваше златна верижка.

Докато се опитваше да прогони картината на плачещото в гората дете от съзнанието си, тя внезапно чу познатото подсвиркване, имитиращо вълчи вой. Рос!

Той стоеше облегнат на вратата и й се любуваше. Красивите мъжествени черти на лицето му я изпълниха с обич, но тя потисна желанието си да се хвърли в прегръдките му и да сподели страховете си. Знаеше, че ще той ги посрещне с гримаса на отегчение и досада.

Рос пристъпи към нея и я прегърна. После обгърна лицето й с длани.

— Много си красива тази вечер — каза той и започна да я целува.

— Недей! — проплака тихо тя, когато пръстите му започнаха да разкопчават сукмана й.

— Защо не? — кадифето леко се свлече и разголи седефената й кожа. — Ти го искаш толкова, колкото и аз.

— Няма ли първо да вечеряме? Цял следобед съм готвила.

— Мила, защо винаги правиш не това, което трябва? — засмя се Рос и внимателно я отнесе до дивана, където я положи внимателно. Зарови глава в шията й. Ръката му милваше най-чувствителните места на тялото й. Даяна започна тихичко да стене.

— Мислех, че… ще се зарадваш, ако готвя всеки ден… — прошепна задъхано тя, докато езикът му си играеше със зърната на гърдите й. — Нали каза, че тази вечер ще си стоим вкъщи?

— Сигурно съм бил гладен — смехът му я изпълни с чувствено удоволствие.

Те забравиха за вечерята и дълго се любиха в пълна самозабрава…

— Рос! — тя го бе обгърнала с крака и ръце така плътно, че телата им бяха слети в неразривно цяло. Да произнася името му й доставяше удоволствие, не по-малко от най-нежната целувка.

Заплашителен гръм наруши блажената тишина. Светкавицата разкъса небесата и проникна през плътните завеси в сумрачната стая.

Стресната, Даяна отвори широко очи. Навън се надигаше буря! Тази мисъл прогони омайното усещане от близостта му и тя опита да се освободи от обятията му. Искаше й се да изтича до прозореца, ала Рос я държеше здраво в прегръдката си.

— По дяволите! Какво има пак?

— Адам… е там — заекна тя.

— Зная. И какво от това?

Цял месец бе потискал раздразнението си към непонятните й, но постоянни страхове. Огромните й сини очи го умоляваха да разбере, ала той вече не можеше и не искаше. Познаваше до болка този неин израз. Така го гледаше тогава, в дните преди раздялата им…

Той навлече ризата и панталоните си.

— Добре — тонът му издаваше досада и решимост за нещо, обмислено преди време.

Даяна стана и също започна да се облича.

— Докато ти трепериш от страх, аз ще хапна — излезе от стаята, без да я погледне.

Тя чуваше как се тръшкат тигани и чинии в кухнята. Рос си сервираше там, за да избегне присъствието й. Това обаче нямаше значение за нея. Мисълта за Адам изпълваше цялото й същество. С Адам ставаше нещо лошо и вината за това беше негова, на Рос!

Нова гръмотевица разцепи тишината и цялата къща потрепери. Даяна се хвърли към прозореца и дръпна с две ръце завесите. Прилепи бялото си като платно лице към студеното стъкло. Едри капки дъжд забарабаниха по перваза — отначало бавно, после все по-ритмично, докато гъстата пелена на пороя не закри всичко от очите й.

Часовете минаваха, а тя продължаваше да се взира в бурята, неподвижна като статуя. По едно време в стаята влезе Рос, явно с намерението да се извини. Даяна не му обърна никакво внимание. Очите му издаваха болка, но какво значение имаше това, след като не беше направил даже опит да я разбере?

Около полунощ телефонът настойчиво иззвъня. Тя се хвърли към него, ала сигурната ръка на Рос вече вдигаше слушалката. Нещо в тона му я накара да замръзне.

— Той е… Какво?

Тя не чу какво казва той по-нататък. Изпълваше я чувството, че вече е преживяла този кошмар и сега той изплуваше отново.

Адам и другарчето му, с което карали своето кану, били изчезнали. Лодката била намерена заедно с двата спасителни пояса, но от децата нямало и следа. Предполагаше се, че са се загубили в гората… При условие, разбира се, че са останали живи…

С изкривено от мъка лице Рос понечи да хване ръката й, ала Даяна се отдръпна. За миг той я гледаше учудено, после изведнъж разбра. Лицето му се вкамени. В друго време този поглед би я накарал да потрепери от студ, но сега не му обърна внимание.

Не можеше да си представи, че е способна да пожелае този мъж до края на живота си. Той бе изпратил детето на явна гибел! Макар че сега не изрече пагубните думи, Даяна го обвиняваше за случилото се не по-малко, отколкото когато Тами умря…

Рос обаче прочете в очите й неизречените думи така ясно, сякаш ги беше изкрещяла.

— Обещай ми, че ще извикаш тук леля си Патриша — започна студено той. — Не искам да стоиш сама, докато се върна.

— Добре. Но… Защо?

— Защото излизам. Отивам да намеря Адам — обу високи до коленете гумени ботуши и отново вдигна очи към нея. — Престани да ме гледаш като чудовище. Не съм убил детето. Изобщо запомни, че не съм убиец на децата си! — отвори рязко чекмеджето и извади огромен електрически фенер. — Адам е жив и здрав, дяволите да те вземат! Но не и нашите отношения. Това е краят, Даяна! Няма да живея с жена, която ходи из къщата като вещица и ме сочи като виновник за всяко нещастие! Не мога да живея с чувството, че винаги съм виновен за нещо!

И така, свърши се, повтаряше тя, докато Рос излизаше.

Бе повторила грешката, която ги бе разделила преди години. Странно, може би заради продължаващия й ужас, Даяна прие развръзката спокойно.

Остана пред прозореца и дълго гледа след мъжката фигура, която потъна в мрака на гората…

В един през нощта леля Патриша бе тъй лъчезарна и свежа, както по обяд.

— Не се тревожи, детето ми! — започна тя и тръгна към кухнята. Преструваше се, че не забелязва пепелявото лице на племенницата си. Напълни чайника с вода и го сложи на печката, после седна на дивана в хола и продължи: — Като дете бях много палава. Имала съм какви ли не приключения. А Маделин — нито едно!

Даяна слушаше леля си, без да чува. Мислите й бяха далече — в гората, която погълна Адам и Рос…

Около пет часа сутринта й се стори, че чува познатия шум от пикапа. Тя се втурна навън. Дъждът мигновено я намокри до кости.

— Рос, къде е Адам? — извика тя през шума на пороя и напрягаше очите си в мрака.

— Мамо! — долетя детско гласче.

Тя го прегърна до задушаване и обсипа личицето му с целувки, като щастливо повтаряше името му. После вдигна очи, ала срещна студения, празен поглед на Рос.

Изглеждаше някак си самотен и ужасно изморен. Той слезе от пикапа и взе Адам на ръце. Сълзи рукнаха от очите й.

— Рос, извинявай!

— Извиненията вече не могат да помогнат. Казах ти каквото имах да ти кажа, преди да изляза — тръгна към къщата с детето на ръце.

— Рос…

Това е краят, Даяна, спомни си тя думите му. Светът, който бе градила цял живот, изведнъж се срути пред очите й…

Десета глава

Показалецът й чертаеше нови и нови кръгове по ръба на чаената чаша. Сигурно беше вече седмата, която изстиваше с недопития чай. Не можеше да откъсне очи от спокойните благородни черти на съпруга си. Защо ли Патриша все още разговаряше с него? Защо не го оставеше на мира?

— Разбира се, че зная какво искам, Патриша. Искам утре сутринта да я няма в дома ми.

— Но това е абсурдно, мили Рос! — леля й никога не чуваше това, което не е приятно за слуха й. Тя си наля дванайсетата чаша чай. — Вие двамата сте създадени един за друг. От моя гледна точка вашият случай е прост и напълно поправим.

— Не давам пет пари за твоята гледна точка, както и за мнението ти въобще! И ти като Маделин смяташ за свой дълг да си пъхаш носа в личния ми живот!

— Прекаляваш! — възмутена от сравнението, Патриша недоволно изсумтя. — Маделин иска края на вашия брак, а аз — тъкмо обратното!

— За първи път, откакто познавам сестра ти, двамата сме на едно мнение.

— Не си искрен. Казваш го заради накърнената си гордост. Мъжкото ти самочувствие е било наранено, защото вчера Даяна те е отблъснала така, както когато почина Тами. Това обаче не е причина за раздяла и развод.

— Не разбираш ли — подхвана изморено той, — че ми е нужна жена, която да бъде до мене в тежките моменти и да ме подкрепя? Не ми трябва съпруга, която при първата трудност се обръща срещу мен и ме сочи с пръст, точно когато най-много се нуждая от близък човек!

— Прав си — сговорчиво забеляза Патриша.

— Чудесно. Радвам се, че постигнахме съгласие.

— Не съм казала такова нещо. Искам да ви видя заедно.

— Продължавай да мечтаеш, а аз междувременно ще отида да поспя. Преживях кошмарна нощ — той тръгна към вратата.

— Има нещо, което и двамата с Даяна не знаете. Трябваше да ви го кажа преди години, за да разберете по-добре отношенията си, ала се боях от Маделин.

— Няма смисъл, лельо — тихо вметна Даяна. — Остави го. Той е твърдоглав. Никога не променя решенията си.

Рос се извърна към нея с блеснал от гняв поглед.

— Такъв съм, дявол да го вземе! Хайде, казвай, каквото си си наумила — обърна се той към Патриша.

— Има много сериозна причина, която обяснява защо Даяна те е отблъснала и двата пъти при инцидентите с децата. Причината е, че самата тя е осиновено дете. Беше на две години, когато я заведох в дома на сестра си. Бях обещала на Маделин да пазя тайната до гроб, но не мога да мълча повече. Няма да позволя тази тайна да разруши живота на трима души.

— Осиновена… — прошепна Даяна. Хиляди неясни въпроси, които я бяха измъчвали цял живот, изведнъж намериха своя отговор.

Коя бе тя всъщност? Вече знаеше защо цял живот се беше мъчила да получи похвалата на майка си, защо постоянно се стремеше да стане съвършена и страдаше, когато не успяваше да го постигне. Разбра защо толкова чужд и студен й се струваше бащиният дом, защо в него се бе чувствала като гостенка. В този момент осъзна и защо толкова силно поиска да осинови Адам още щом се ожениха с Рос, защо толкова много искаше да се чувства обичана и закриляна…

Спомни си как Маделин се насилваше, за да я прегърне или целуне… Чувство на огромно облекчение изми като порой всичко, което я бе потискало цял живот.

— Каква връзка има това с нашите отношения? — измърмори Рос и погледна смутено жена си.

— Връзката е в трагедията, която остави Даяна без родители — започна бавно Патриша. — Един ден семейството отишло на къмпинг в Колорадо. През нощта се разразила буря. Някакво изсъхнало дърво паднало върху палатката и убило на място родителите й. След едно денонощие спасителният отряд намерил в гората двегодишната Даяна, разплакана и измръзнала. Била е сама цялата нощ и следващия ден. Очевидно бе, че се е събудила от бурята и е излязла от палатката малко преди стволът да падне върху нея. Детето беше в шок, когато го доведоха при мен. В детското съзнание е останала представата, че тя е виновна за бурята и загубата на мама и татко, защото е излязла навън. На своя бебешки език тя все повтаряше: „Даяна виновна! Даяна виновна!“

— Какъв ужас! — промълви Рос.

Той застана зад стола на жена си и погали с поглед черните й, разпилени по раменете, коси.

— В подобни случаи можем само да предполагаме какво точно е станало, но ми се струва, че Даяна е заключила дълбоко в подсъзнанието си страха от бурята в гората. Този страх изплува в деня, когато Тами почина. Тя не е могла да знае какво е станало с нея преди години на съзнателно ниво, ала не е могла и напълно да забрави преживяния в детството ужас. Не зная дали ме разбираш… Тя е имала усещането, че някога вече е преживяла това събитие. Оттук идва и постоянният й страх, и чувството за вина. Едно нещо не мога да разбера — защо Маделин не ви разказа всичко това още след смъртта на Тами?

— Никога не съм споделяла с майка какво преживях тогава. Собствените ми чувства изглеждаха необясними и за мен самата. Пък и майка не е най-търпеливият слушател…

— По онова време бях на обща практика. Една от моите пациентки се оказа жената, която се грижеше за теб след нещастието — продължи разказа си Патриша. — Беше многодетна майка, която имаше някаква далечна роднинска връзка с твоите истински родители. Казваше, че не ще може да се грижи за още едно дете. По това време лекарите бяха казали на Маделин, че не може да има деца. Тя беше съкрушена. За останалото можете да се сетите сами — довърши лелята и се обърна към Рос: — Според мен причината да те обвини за смъртта на Тами е в това, че самата тя е имала нужда да снеме от себе си някакво чувство за вина. Може би сега вече разбираш защо така трепери над Адам и защо постоянно се страхува от нещо.

— Мога… — отвърна тихо Рос.

Патриша погледна първо него, после племенницата си и на лицето й се изписа щастлива усмивка.

— Е, време е да си тръгвам. Ролята на брачен съветник не е от най-лесните, а и Маделин ме чака. Сигурно ще ме изхвърли, като разбере, че съм изплюла камъчето.

— Надявам се, че с майка ще намерим нов път една към друга — отвърна Даяна и погледна с благодарност леля си. — Кажи й, че я обичам и, че тя е моята истинска и единствена майка… — обърна се към Рос.

Не искаше да премисля живота си тъкмо сега, когато той стоеше до нея.

Патриша запали мотора на колата и махна през прозореца за довиждане.

— Дали все пак да не те задържа, а? — Рос я прегърна със смях и започна да целува ухото й. — Стига да приемеш такъв арогантен глупак като мен. Виновен съм, Даяна.

— Наистина ставаш глупав, когато говориш така — измърка колебливо тя.

Той я притисна още по-силно и това й напомни колко безнадеждно загубен бе за нея само преди няколко минути.

— Мислех, че съм те загубила завинаги — изхлипа тя.

— Истината е, че не мога да живея и ден без теб — започна да я целува бавно и страстно, докато усети отзива на тялото й. — Обичам те, Даяна! Никога повече не ме изоставяй!

— Въпреки всички мои грешки и недостатъци?

— Да — щастлива усмивка озари лицето му. — И двамата имаме доста недостатъци. Някои от твоите обаче смятам да поправя. Ще те науча да шофираш, дори ако трябва да посветя на това остатъка от живота си.

— Щом стане дума за коли, се превръщаш в огромен страхлив лъв. Мога да шофирам — отвърна троснато тя.

— Можеш колкото Адам, когато се качи на картинг. Готов съм даже да живея в града, щом те е страх от гората. Не искам да се страхуваш от нищо.

— Сега вече зная, че ме обичаш — въздъхна щастливо тя.

— Винаги съм те обичал!

— Вече не се страхувам от тази гора. Тук е моят дом. Не искам да живея на друго място!

— И аз не искам, щом си тук. Добре дошла у дома, любима!

— Няма да можем да живеем без спорове и препирни. Твърде различни сме един от друг. Винаги ще има проблеми и…

— Да, но все някак ще ги решаваме — прекъсна я той.

— Рос, има нещо, което…

— Какво, обич моя?

— Коя е Линда?

— Ревнуваш ли? — засмя се той, но Даяна кимна със съвсем сериозно изражение. — Е, сега е твой ред да се поизмъчиш. Помниш ли как ме побърка с онзи твой мултимилионер?

— Ти не отговори на въпроса ми — прошепна в очакване тя.

— Линда е моя добра приятелка.

— И нищо повече?

— Би трябвало да ме познаваш по-добре — отвърна той, все още развеселен от съмненията й. — Обичам само една жена и това си ти!

Тя се вгледа в очите му и прочете истината. Той я целуна по челото и най-неочаквано я вдигна на ръце.

— Рос, къде ме носиш?

— Към спалнята.

— Нагоре по стълбите?

— Разбира се. Също както в „Отнесени от вихъра“. И знаеш ли какво съм решил да направя в най-скоро време?

— О, Рос! — обви ръце около шията му. — Какво е то?

— Да направя легло-люлка като онова, която имаш в Хюстън. В него прекарах най-приятната нощ през живота си. Впрочем ти много добре го знаеш, нали? — засмя се той.

— Така беше замислено. Още тогава исках да се върна при теб, Рос. Копнеех единствено да ме обикнеш отново.

— И както винаги постигна своето, разглезено момиче! Смятам обаче и в бъдеще да те глезя така.

— И аз теб. Ще поръчам такова легло-люлка за рождения ти ден.

Той спря за миг на площадката и я прегърна още по-силно.

— Може би ще се наложи да вдигнем покрива малко по-високо, но заради такова легло съм готов да построя още една къща.

Рос я положи нежно върху спалнята и дълго се взира в жената, която му принадлежеше. Изпиваше я с поглед. После се отпусна до нея и двамата потънаха в безкрайна ненаситна целувка.

Даяна разкопча с треперещи пръсти ризата му и плъзна длани по голата кожа на раменете му. Всяка частица от тялото й търсеше обич и взаимност. Колко близо бяха до раздялата само преди час!

Щастливи сълзи опариха страните й. Сенките от миналото изчезваха, потъваха в небитието. Оставаха само тя, Рос и любовта им.

Нажежената до бяло страст ги поглъщаше в пламъците си и те й се отдадоха с безрезервното себеотрицание на две спасени души, дочакали изгрева на своето щастливо избавление…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.